# data[].attributes.headline
דימוי המבוך<

# data[].attributes.body
דימוי המבוך

סרטי אזהרה (אדום ולבן) חוצים את הכיכר לאורכה ולרוחבה ומייצרים צורות גאומטריות שונות, נתיבים, חללים פנימיים - חלקן עבירות ע״י אדם וחלקם צפופות מדי. (לוקח את הרעיון המקורי - שסרטי האזהרה הם אמצעי שמייצר סדר ושליטה - ועושה בהם שימוש של מכשול, של מבוך).

סרטי האזהרה יכולים להיות מחוברים לנגנים עצמם, ותנועת הנגנים עלולה לייצר קשרים (knots) והסתבכויות בין הסרטים, ולגרום לכיכר הנקייה והפנוייה להרגיש עמוסה ומסורבלת.

מיתוס המינוטאורוס - לתוך המבוך נכנס ״גיבור״ (נגן?) אחד לבד.

דימוי חדר בקרה

לייצר ״חדר בקרה״ בשטח שאינו הכיכר, אלא באזור סמוך אליו - בחדר הבקרה ישנו מסך/הקרנה, ובו מוצגים צילומים בלייב של מצלמות הנמצאות בכיכר עצמה: מצלמה המכוונת דרך המיתרים של הכינור אל השמיים,  מצלמה הממקומת בקומה 5 (מבט ממעוף הציפור), מצלמה הממוקמת על הרצפה, מצלמה התלויה מחולצתי. אפשר גם לשלב צילומי לייב מאזורים אחרים לגמרי בעיר, בארץ או אפילו בעולם. כך ניתן לחבר את העבודה למקומות/רעיונות שמעבר לכיכר.

דימוי האדום-לבן

טיפת דם (תמר בשמלת פשתן אדומה ענקית?) גדולה נוזלת מטה מהצד של הבניין ונאספת למרכז הכיכר, משם ממשיכה לנזול לכיוון העיר העתיקה. אפשר לייצר זאת בהקרנה וידאו.

ציפה - כל העבודה כמו צפה במרחב. כמו צבעי הריצוף, העבודה צבועה בגוונים של לבן (ביגוד?) ואדום (טיפת דם). חוויה מדיטטיבית, כמו חלומית. עירפול מגדרי בבחירת הלבוש, מציב אותם מחוץ למסגרות בינאריות.

דימוי עגלות עובדי הניקיון כאירוע בעל חשיבות יתרה

מיסגור של תנועת עובדי הניקיון עם עגלותיהם ופחיהם. אירוע זה יכול לקבל התייחסות מוזיקלית רצינית, ובכך להשפיע על ההיררכיית הדברים. כלומר, דווקא שעובדי הנקיון עוברים, המוזיקה יכולה לקבל גוון אחר - לירי / הרואי / תוכניתי.

# data[].attributes.body
all notes are organized using hexachord y + hexachord x
A line that harmonies itself - hetrophony, off sync

Gradual unfolding process - notes are organised in a line and gradually unfolded

Using hexachords diagonally
"think of the least advantegous situation" - when writing alleatoric music

idea of two layers separated by different series of notes
separation of layers

Not shifting from one mode to the other like hindemith

symphony 3:
sectional orchestration (not like webern mixing up everything)

each section has an aggregate of notes, exclusivley. each of the sections use formations, rhythmic, to make it livley and moving. to understand what is going, you need to verticalize the formations and you will get the order of the piece inside the orchestration

# data[].attributes.headline
בירוקרטיה כמבוך

# data[].attributes.subject
בירוקרטיה כמבוך

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Futility

Veronica got up very slowly. At first Thea thought she hadn't heard or understood. She thought the younger woman was headed for the bathroom or into the kitchen for a beer.

But Veronica was just standing there by the wall with her back to Thea, her arms drawn inward, her hands at work on something. In the dark Thea couldn't quite make it out.

"Veronica?"

And then all of a sudden Veronica hit the lights and Thea saw her standing there with her blouse in her hands and her right arm stretched above her head to show the fine tracery of cuts, the deepening bruise lines along her ribs.

"What do you think?" she said.
More... Go Home Start Again Help!

Eastgate Fiction Nonfiction Poetry Hypertext Storyspace Tinderbox HypertextNow Order

# data[].attributes.attachment_link.description
Veronica got up very slowly. At first Thea thought she hadn't heard or understood. She thought the younger woman was headed for the bathroom or into the kitchen for a beer. But Veronica was just standing there by the wall with her back to Thea, her arms drawn inward, her hands at work on something.

# data[].attributes.headline
לפעמים אני חושבת אני

# data[].attributes.body
לפעמים אני חושבת אני עפה.
ולמה אני עפה?
מפני השמלה. הבשר, אני חושבת, כופל את עצמו. הנה הילדים, אני חושבת, הולכים ממני ובאים אלי.
אם הכל אחד, אני חושבת, למה ההתפצלות הזאת?

- יואל הופמן

# data[].attributes.headline
תמונה של התפצלות בזמ

# data[].attributes.body
תמונה של התפצלות בזמן, לא במרחב. בכל הבדיונות, כל אימת שנתקלים באפשרויות חלופיות, בוחרים באחת ומבטלים את האחרות; בבדיונו של צוי-פן, המסובך כמעט בלי היתר, בוחרים בעת ובעונה אחת - בכולן. כך הוא יוצר עתידים שונים, שאף הם רבים ומתפצלים.

# data[].attributes.headline
״לעתידים השונים (לא לכולם) מוריש אני את גני, גן השבילים המתפצלים״

# data[].attributes.subject
״לעתידים השונים (לא לכולם) מוריש אני את גני, גן השבילים המתפצלים״

# data[].attributes.headline
גן השבילים ה

# data[].attributes.subject
גן השבילים ה

# data[].attributes.body
גן השבילים המתפצלים הוא תמונה לא שלמה אך לא כוזבת של היקום כפי שתפס אותו צוי-פן...לא האמין בזמן אחיד מוחלט. הוא האמין בסדרות אינסופיות של זמן, ברשת מתרחבת ומסתחררת של זמנים נבדלים, מתלכדים ומקבילים. מסכת זו של זמנים הקרבים זה לזה, מתפצלים, חותכים זה את זה או מתעלמים אהדדי מאות בשנים, מקיפה את כל האפשרויות. ברוב הזמנים הללו איננו קיימים; באחדים קיים רק אתה ולא אנוכי; באחרים רק אני ולא אתה; בזמנים אחרים - שנינו.

# data[].attributes.headline
גן השבילים המתפצלים 

# data[].attributes.body
גן השבילים המתפצלים הוא חידה עצומה שנושאה הוא הזמן. סיבה עלומה זו היא האוסרת עליו להזכיר את שמו (שימוש במילה זמן)...הימנעות דרך קבע ממלה מסויימת, ההיזקקות לדימויים כושלים ולניסוחי עקיפין שקופים הן אולי הדרך המובהקת ביותר לרמז עליה.