# data[].attributes.body
NENS AFGANESOS

Ser un nen no hauria de ser més que això un nen.
Ser un nen hauria de consistir en riure, jugar, estimar però sobretot, gaudir.
Gaudir d'una família composta per uns pares que li donin tot l'afecte i respecte que es mereix.
Gaudir d'una educació on sàpiga descobrir coses. Guiar-lo en el camí que hauria d'emprendre en un futur.
Gaudir d'una alimentació sana rica en totes les seves necessitats.
Està bé plorar, avorrir-se, frustrar-se... Aquestes ens serveixen per adonar-nos de moltes coses. Experimentar milers d'emocions.

Haurien de tenir clar des de ben petits que a una dona se la cuida, se la vol, no se la maltracta i viceversa amb els homes.

És tan trist i injust veure la crua realitat. Veure com els nostres fills tenen absolutament de tot. I fins i tot tenen de més.

I alhora veure que hi ha nens que en ple segle XXI no tinguin res per portar-se a la boca, per no morir de fam, o haver de veure'ls treballar des de tan petits o veure'ls pels carrers demanant.

Ser nen hauria de ser la nostra millor etapa, perquè això és el que sempre ens queda a la nostra memòria.

La nostra infància.

# data[].attributes.body
Una parella bonica totes i tots somiem amb tenir.
Que t'abraci, que et faci petons, que t’ompli d’il.lusions. Un amor que et faci sentir viva, desperta  amb ganes de viure, un amor per tota  la vida.
Un amor que et faci somriure i si et fa plorar que sigui d’alegria.

Un Amor que quan vagis pels carrers passejant, la gent que miri,  somrigui i murmuri, com de feliços que se'ns veu!

Així somiem tots, amb un amor còmplice, que sigui el teu company, el teu amic, el  teu amant.

# data[].attributes.body
L’amour est comme une fleur douce, belle et infinie.

Chaque poireau est une fleur délicieuse qui a connu l’amour.

Le parfum du poireau, c’est une fleur sauvage trouvéé  dans le panier de l’homme gentil.

La grâce de la saison fait que les amoureux marchent avec les poireaux  et  s’embrassent  tendrement
Montse O.
Français 3

# data[].attributes.body
CARTA ENVIADA AVUI PE L'ANUN ALS HOSPITALS!

Hola me llamo Anunciación.

Me dirijo a los enfermos  que están en los hospitales, para deciros que me gustaría que no os sintierais solos pues aunque en la distancia hay muchas personas que estamos pendientes de vuestro estado de salud y celebrando cada alta médica como si fuera la nuestra.

Deseando que vuestra recuperación sea lo antes posible y que estáis en las mejores manos de Personas: médicos y enfermeras y como no, celadores y limpiadoras que están cuidando de que todo salga bien me despido con un cordial abrazo y mucha fuerza y una total recuperación

No estáis solos mucha fuerza,

Anun

# data[].attributes.body
DESITJO QUE US AGRADI I QUE PASSEU UN BON DIA DE SANT JORDI
CUIDEU-VOS MOLT !!!

# data[].attributes.body
És una fotografia molt gràfica, ens vol explicar la diferència entre dos nens jugant. Un juga a casa seva a fer castells amb les fitxes, sense cap perill tranquil amb totes les comoditats, l'altre nen no pot jugar, està treballant picant pedra per poder sobreviure. Això no hauria de passar en aquest segle, que un nen hagi de treballar des de tan petit per poder menjar. Els nens han de jugar, estudiar i gaudir de la vida, però mentre hi hagi fam, i guerres, hi haurà aquesta diferència. Com poder veure en aquesta foto.

# data[].attributes.attachment_link.title
NIVELL 1 - Ugurgallen  -  Nens afganesos

# data[].attributes.body
Esta fotografía fue publicada recientemente y la protagonista se reconoció. Estaba en la plaza del ayuntamiento después de la guerra sobre los años 40.
A mí esta fotografía me inspira el glamur de esa época, que a pesar de las dificultades y los desastres de la guerra, las parejas se unían, se ayudaban y se enamoraban.

Es una diferencia respecto ahora, que las parejas se separan ante cualquier dificultad. No tienen esa capacidad, por eso pienso que ante las crisis las personas se han de unir. Esta fotografía te invita al romanticismo y a recuperar esa época que comparándola con ésta, todo tan industrializado y estresado, no nos da tiempo a pensar.

A mí me gustaría volver a esta época.

# data[].attributes.body
●     Ugur Gallen es un artista gráfico turco y en esta fotografía nos quiere transmitir las dos caras de la moneda, la diferencia entre la pobreza y la riqueza. Mientras que alguna parte de mundo un niño tiene que trabajar para sobrevivir, en la otra juega como niño que es.

# data[].attributes.attachment_link.title
NIVELL 1 - Ugurgallen  -  Nens afganesos

# data[].attributes.body
★ Colita Utrera es una famosa y estupenda fotógrafa del arte flamenco en general, y en esta exposición que realizó de Fernanda y Bernarda de Utrera en una gran fiesta flamenca, fue el colofón perfecto para el final de su exitosa exposición flamenco y la alegría que lleva con sí la alegría que transmiten Fernanda y Bernarda.

# data[].attributes.attachment_link.title
NIVELL 1 - Fernanda y Bernarda de Utrera_Colita

# data[].attributes.body
Según el país donde se nace, los derechos de los niños no son los mismos. En esta foto se puede comprobar, como mientras uno juega, el otro trabaja duramente.
Yo tuve la suerte de poder jugar a todo lo que un niño juega, sin preocuparme de nada más.

# data[].attributes.attachment_link.title
NIVELL 1 - Ugurgallen  -  Nens afganesos

# data[].attributes.body
ME RECUERDA CUANDO YO ERA pequeña, era muy soñadora, me gustaba mucho el campo y jugaba con la tierra y con los perritos pequeños.

Me gustaba jugar también a la comba, a mamás, al escondite...

Cuando fui más mayorcita me gustaba patinar y el cine; las peliculas que me gustaban eran de amor.
Y tenía que ayudar a mi madre, porque somos 8 hermanos y yo la mayor.
Yo quería mucho a mis hermanos y todavía los quiero y ellos a mi también.
Feliz día de San Jordi para toda Cataluña.

# data[].attributes.attachment_link.title
NIVELL 1 - elena_shumilova_ Retrat d'un nen

# data[].attributes.body
Las chicas en CUBA están en tiendas que vienen a ser como una parada en el mercadillo que decimos aquí... En muchas de ellas compras con racionamiento, vas con la cartilla y te lo van apuntando. No puedes comprar las cantidades que tú quieras, por eso se llama racionamiento. Son unas personas muy cariñosas, sobre todo los cubanos. tengo experiencia, puesto que la he visitado y volvería a visitarla. Me encantó, eso si, hay muchísima miseria ¡¡ Después está el otro mundo, el del lujo o super lujo, aquellos hoteles, aquellas playas, todo de ensueño para relajarte de verdad.

# data[].attributes.attachment_link.title
NIVELL 1 - Steve McCurry_Mercat brasiler

# data[].attributes.body
Seguramente estas dos madres  cuando se quedaron embarazadas,  estaban ilusionadas,

Deseaban a sus bebes, pero la diferencia es que una estaba en un país próspero, y la otra no, pero esa no tendría que ser nunca un impedimento para  que un niño tenga infancia,

Los sueños truncados de esos niños, las sonrisas, las miradas de inocencia, los juegos. Si nunca te dejan ser niño, como esperas convertirte en un adulto.

Toda la humanidad tendría que preocuparse de que ningún niño, deje  jamás de serlo. Nos preocupamos de cosas tan simples, y no nos esforzamos por un mundo mejor.

LA EXPLOTACION de un menor en la forma que fuese tendría que estar perseguida, y cada  uno de nosotros, vivir para que así sea,  la próxima foto, de unos niños, en diferentes

Países, que sea jugando.

# data[].attributes.attachment_link.title
NIVELL 1 - Ugurgallen  -  Nens afganesos

# data[].attributes.body
Quan passa el temps i arriba cada any Sant Jordi.
Penso en tu, en els teus ulls plens d’alegria.
Veig com camines cap als camps de porros, amb
el teu vestit blau i un somriure que captiva tot el que toques.

T’estimo tant, que pateixo per un moment si et perds,
amb tu estic, en un món de conte de fades, on sóc el teu drac
i tu la meva princesa.

Quan passa el temps i arriba Sant Jordi
estàs aquí al meu costat, amb la teva mirada sobre els meus ulls,
segueixo en un somni del qual no vull despertar mai.
Sense adonar-me de l'olor dels porros que tenim al darrere.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nivell 3 - Robert Doisneau  -  Los amantes del puerro

# data[].attributes.body
És un poblet a dalt d'una muntanya, ple de casetes de color blanc anomenat Setcases.
Sí, aquest és el meu poble, on em vaig criar. Que n'és de bonic, cada vegada que hi torno enyoro la meva infància. Quan érem ben petits jugàvem al carrer, a la porta de casa. Què bé que ens ho passàvem no hi havia perill de res!
De vegades em posava a la porta de casa meva, mirant a les muntanyes, pensant qui hi hauria darrere d'elles. Tinc moltes fotografies en les quals surto en diferents edats.
Avui dia penso que mai aniria a viure allà, perquè com he dit abans sempre mirava buscant cap a l'horitzó buscant la mar, que és el que m'apassiona: posar-me a prendre el sol veient com trenquen les onades.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nivell 3 - Carlos  Pérez  Siquier  – Trilogia

# data[].attributes.body
La natura no és morta, encara, perquè estic segura que si ho estigués, tota l'espècie humana també ho estaria.

La natura és un gran i tranquil bosc ple d'arbres i també una petita rosa que creix en un balcó. Però també cal recordar que la natura són tots aquests fenòmens que poden reduir a enderrocs les més grans ciutats en qüestió d'hores o fins i tot minuts. És, sens dubte, la seva manera de dir-nos prou. Prou de tant consumisme, de tanta producció d'elements d'un sol ús que l'únic que fan és contaminar i destruir el nostre entorn.

Tots som responsables del mal que li hem fet i li continuem fent a la natura. He sentit persones dir "Per què jo hauria de reciclar? Que ho facin les grans fàbriques que contaminen molt més". Ara em pregunto jo "Com pretenem millorar el nostre entorn si sempre li llancem la responsabilitat a l'altre?" Tots hem de posar de la nostra part per salvar aquest planeta malalt.

El canvi s'inicia en nosaltres mateixos.

Crec que hi ha centenars de pel·lícules post-apocalíptiques que mostren un possible futur en el qual tots estarem condemnats per la nostra inconsciència.

Ho hem normalitzat tant que ja ens és igual?
Només ens asseurem a esperar el nostre fi?

D'alguna cosa estic segura i és que nosaltres sense la naturalesa no som res, no podríem sobreviure. D'altra banda la natura sense nosaltres estaria millor.

La naturalesa ens brinda tot el que necessitem per viure bé sense que hi hagi la necessitat d'arribar a la sobreexplotació. El dia en què els humans entenguem que no sobreviurem a futurs desastres encara que acaparem tots els diners del món, ho haurem entès tot.

Esperem que llavors no sigui massa tard.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nivell 3 - Toni Catany  -  sense títol, natura morta

# data[].attributes.body
Ja no és el reﬂex d'una parella que es menja a petons, que irradia fogositat i ardor, en aquells primers moments d'una ﬂama amorosa, que és tant intensa com fugaç, sinó el símbol potser,   d'un amor més madur, d'un sentiment que ha evolucionat, que s'ha transformat en una mica més estable i veritable. Aquest petó espontani a la galta, un petó, que no surt de la passió ni de desig sexual, que no requereix una obligada correspondència, però que no és, un producte tampoc. Es tracta d'un gest d'amor i de generositat, però, sobretot, un gest d'alegria. I és que potser, només potser, com diu un amic menys convencional però més romàntic, els petons robats siguin els millors petons.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nivell 3 - Robert Doisneau  -  Los amantes del puerro

# data[].attributes.body
Conta la història que en un castell estava presa una princesa quan es despertà estava sent atacada per un drac.  La princesa cridava “auxili, auxili” i un home molt valent que passejava a cavall pels voltants va escoltar els crits de la princesa.

El cavaller va a socórrer a la princesa i es troba amb un drac. El va matar amb la seva espasa. De la sang del drac, neix una rosa, que li regala a la princesa en símbol d’amor. És així que neix el dia de Sant Jordi.

Aquest dia és molt important a Catalunya. És conegut com un dia de festa, i també de tradició, perquè l’home li regala una rosa a la dona i la dona li regala un llibre a l’home.

És un dia que tot fa olor de rosa, perquè la rosa té un missatge d’amor. L’estimat li regala una rosa a l’estimada, i l’estimada li regala un llibre a l’estimat. El llibre té un significat de cultura i aprenentatge.

# data[].attributes.body
En una època de cavalleria n’hi havia un cavaller que es deia Jordi. Molt fort, sempre guanyava a tot al món que volia molestar al seu poble. Però de sobte, un drac molt perillós es va posar a viure damunt del castell de la princesa més bonica que hi havia.

El drac s’havia enamorat de la princesa, però això no podia ser possible perquè l’acabaria matant.

Tot el poble estava molt espantat, i la família de la princesa també.

Només hi havia una solució, el cavaller havia de derrotar el drac.

Una nit de pluja, el drac va agafar a la princesa i se la va endur, el cavaller va sortir a matar al drac.

Així va ser. El cavaller va lluitar amb el drac, i el va derrotar.

Finalment la princesa es va enamorar del cavaller i es van casar i ell li va regalar una rosa molt bonica i molt vermella.

# data[].attributes.body
No sóc una gran amant de les lletres, tampoc tinc ambició d'escriptora, ni una gran entesa en literatura, però sé dir el que m’agrada i el que no, i quan miro aquesta fotografia sé que m’agrada.

Veig una parella jove, podrien ser matrimoni perquè a l'any en què els van retratar, no estaria ben vist aquest petó al mig de la plaça.

La cara de felicitat d’ella és d’una dona molt enamorada i molt corresposta. Segurament han anat a esmorzar a una cafeteria amb un cert encant, i han fet la compra al mercat, mirant les parades i somrient-se entre ells amb complicitat.

Segurament són uns anys meravellosos a les seves vides, desitjo que els hagi durat sempre...

# data[].attributes.attachment_link.title
Nivell 3 - Robert Doisneau  -  Los amantes del puerro

# data[].attributes.body
Us vull explicar la història d'una professora valenta que es deia Jordina. Era una professora d'un centre tutelar de menor.

Per circumstàncies de la vida, els menors que no podien estar amb els seus pares, als portaven a aquests centres. Hi havia nens i nenes de totes les edats però la Jordina donava classe als nens de setze a divuit anys.

Cada matí, la Jordina agafava el seu cotxe blanc, lluent i amb una tapisseria impecable i es dirigia al centre. Era un centre preciós, tot ple de colors, murals i dibuixos que feien els més petits, però quan anaves pujant les escales d'aquell edifici tan especial, la cosa s'anava enfosquint. Era com si alguna cosa maleïda deixés la màgia en els primers pisos. La Jordina no entenia el perquè d'aquella foscor.

Un dia mentre feia classe de tutoria els va fer un exercici, una narració dels somnis que ells volien complir una vegada estiguessin fora del centre. Quan la Jordina va corregir les narracions se’n va adonar que els seus alumnes estaven enfosquits i paralitzats per la por que tenien a sortir del centre. Havien sentit que els seus companys quan sortien a l'exterior la vida els menjava, els posaven etiquetes de delinqüents i els jutjaven sense saber de la seva història.

L’endemà, Jordina va agafar el seu cotxe lluent i armada amb un munt de llibres, es va dirigir al centre a una velocitat moderada pensant que quan arribés lluitaria amb la por que sentien els seus alumnes. Els llibres eren de totes les temàtiques, literatura, científics i fins al típic de fer mandales.

Els alumnes, sorpresos de la quantitat de llibres, li van preguntar el per què i la professora els va explicar que es podia cantar, parlar, riure i cridar a les seves pors amb un llibre.

Perquè si llegien trobarien els seus valors i això els ajudaria a rescatar-se del món exterior i no dependre de ningú. Els digué la frase d'un periodista argentí, "quan es neix pobre, estudiar és l'acte més gros de rebel·lia contra el sistema. Saber trencar les cadenes de l'esclavitud."
El que va fer la valenta Jordina aquell dia amb el seu cotxe blanc va ser anar a un centre ple d'alumnes amb por i lluitar amb aquella ferotge emoció amb l'arma més potent, el llibre. D'allà van sortir metges, advocats, i persones amb una força intel·lectual que ningú els va poder aturar.

# data[].attributes.body
Rosa Acero
Français 1

# data[].attributes.body
Català 2

# data[].attributes.body
Français 1

# data[].attributes.body
Français 1

# data[].attributes.body
Begoña D.
Français 1

# data[].attributes.body
Català 2

# data[].attributes.body
Joan R.
Català 2

# data[].attributes.body
Ildefonso A.
Català 2

# data[].attributes.body
Català 1

# data[].attributes.body
Elismary S.,
Català 1

# data[].attributes.body
Català 1

# data[].attributes.body
Català 1

# data[].attributes.body
Català 1

# data[].attributes.body
Català 1

# data[].attributes.body
Català 2

# data[].attributes.headline
Photographie de Toni Catany, sans titre 

# data[].attributes.subject
Photographie de Toni Catany, sans titre 

# data[].attributes.body
Toni Catany est un artiste qui a nombreuses publications sur la nature morte.
Il a été un photographe de référence mondiale. La natura morte représente des fleurs et d'autres objets naturels ou artificiels.

Manel L.
Français 3

# data[].attributes.body
Photographie : Le  baiser de Paris

# data[].attributes.body
La photographie de Coliita me souvient mon enfance. La famille se réunissait les dimanches et c’était une grande fête parce qu’il y avait toute la famille, les oncles et les cousins. On dansait, on riait et on chantait beaucoup.

beaucoup. Ma grand-mère à été l’une des meilleures personnes.

Nous n’avions pas grand-chose mais nous avions beaucoup d'amour.
Montserrat R.
Français 1

# data[].attributes.body
Comme indique la photographie de  Steve McCurry, je vois ici une jolie jeune fille qui fait ce qu'elle peut pour subsister.
Elle a mis en place dans sa propre maison un stand de nourriture comme celui-ci pour vendre des fruits, des légumes...
Grâce à ça elle peut subsister.
Je pense que selon quelles villes la vie n'est pas facile et nous devons valoriser ce que nous avons.
Mariona Paredes.
Français I

# data[].attributes.body
Colita est une photographe Barcelonaise
Elle est l'auteure de cette photo: “Fernanda y Bernardo de Utrera “ dédiée au flamenco,
Colina consacre une exposition à propos de ce genre.
C’est une image où il y a un groupe des femmes qui dansent flamenco dans une cour intérieure.
Elles sont joyeuses, c'est le bonheur de l’instant.
La simplicité des petites choses. Dans cette image je perçois le rythme et la fête.
Définitivement, c'est l’amour pour l’art Flamenco.

Marcelina B.
Français 1

# data[].attributes.headline
Ugurgallen  -  Nens afganesos treballen en un pati de carbó als afores de Jalalabad,  abril de 2018

# data[].attributes.subject
Ugurgallen  -  Nens afganesos treballen en un pati de carbó als afores de Jalalabad,  abril de 2018

# data[].attributes.body
Bé, jo he escollit la imatge dels nens afganesos treballant el carbó. Penso que en comparació amb el nen actual hi va haver abús infantil, desigualtat, explotació, esclavitud, pobresa, no van conèixer el joc, només la tristesa. Mentre que ara tot ho tenen a mà i molts no els ensenyen a valorar.

La fotografia ens reflecteix un ahir molt traumàtic, fosc i sense esperança.

L'ara és una vida alegre amb mirada al futur, hem de lluitar perquè hi hagi igualtat de condicions, els nens han de viure la seva infància i disfrutar-la.

Glòria P., català 1

# data[].attributes.body
Le capitalisme est le virus le plus dangereux au monde.

Soyez sûr que ça qu'importe c'est le charbon, pas les enfants.

Enfants du tiers-monde n'ont pas valeur dans un monde capitaliste.

La cruauté de ce monde fait souffrir.

Ils doivent apprendre à vivre pour manger, et aux enfants du premier

monde nous cachons la réalité des autres enfants.

L’enfance est un bien qu’aucun enfant n’a de perdre. Il est le temps

dans nos vies de développer le respect, l’éducation et l’empathie

Pas de couleurs, sans races, sans frontiéres.

Luís H.
Français 1

# data[].attributes.headline
 Ugurgallen  -  Nens afganesos treballen en un pati de carbó als afores de Jalalabad,  abril de 2018

# data[].attributes.subject
 Ugurgallen  -  Nens afganesos treballen en un pati de carbó als afores de Jalalabad,  abril de 2018

# data[].attributes.body
La foto em recorda com un nen perd la seva infància, el contrari del que hauria de ser.

A tot el món s'explota als nens sense cap pietat; captaires a l'Índia, soldats a Colòmbia, esclaus a la Xina i prostitutes a Europa.

Així com fem campanyes per cuidar l'ambient i salvar el món, hauriem de fer campanyes per salvar els nens que son els futurs hereus d'aquest món.

Eduardo De Guglielmo. Catala 1

# data[].attributes.headline
Trois mondes, deux continents, la même planète. 

# data[].attributes.subject
Trois mondes, deux continents, la même planète. 

# data[].attributes.body
La vie n'est pas facile et en divers endroits de notre planète c'est très dure.
Les enfants sont les êtres humains plus vulnérables, Ils sont qui souffrent plus directement les inégalités avec des contrastes parfois disproportionnés. Dans l'image ci-dessus nous pouvons voir un exemple du commentaire précédent.

À gauche, un enfant sans sourire à besoin de travailler dur pour aider sa famille, il souffre physiquement et il est exposé à des risques pour sa santé et il ne peut pas être éduqué.

À droite, on peut voir un enfant du même âge sans sourire qui s'ennuie de jouer, il ne peut pas apprécier la chance de naître dans un lieu privilégié.

Malheureusement … « C'est la vie », malchance

Antonio T.

Français 1

# data[].attributes.body
Este paisaje, titulado 'autorretrato', inspira libertad, una gran palabra que abarca mucho.
By Teresa Jiménez

# data[].attributes.body
This photo presents a landscape of a a rock and a lake. I think by what i see taht this photographer likes to take photos of nature, landscapes, etc...
By Fatiha Fantrous

# data[].attributes.body
This photograph is very beautiful. It's old-fashioned: love at that moment was different. There wasn't even technology, just a kiss.
By Carla Navarro

Warm Kiss
This couple is surrounded by a lot of people but they only care about the warm kiss they're giving each other.
By Manuela Sánchez

# data[].attributes.body
In the 60's the miniskirt was created.

It was a revolutionary piece of clothes.

In its beginnings, more  than a fashion item, it was a provocation for the society of those years.
By Nuria Heras

# data[].attributes.headline
I si haguessis nascut en una altra terra?

# data[].attributes.subject
I si haguessis nascut en una altra terra?

# data[].attributes.body
“Hola, em dic Ugur Gallen i visc a Istanbul, Turquia. Intento mostrar els problemes importants que pateix el món, com la injustícia social i la guerra, col·locant dues imatges juntes”

Aquestes són les paraules d'aquest magnífic i compromès fotògraf, que en un colpidor i trist recorregut gràfic ens fa veure amb les seves fotografies les grans diferències del dia a dia de les persones en funció de d'on visquin.
Per Àngela Figueras

"Dos mundos paralelos" es una fotografía que muestra lo cotidiano y comun en el primer mundo y desgraciadamente lo cotidiano y comun en el tercer mundo como un desfile de modelos y la situacion actual de miles de personas refugiadas. Creo que es un buen fotografo porque de alguna manera nos da nos da una bofetada de realidad para recordárnoslo.
Por Montse Pérez

# data[].attributes.headline
Fotografia FERNANDA Y BERNARDA DE UTRERAS

# data[].attributes.subject
Fotografia FERNANDA Y BERNARDA DE UTRERAS