# data[].attributes.headline
phase two is appointed to clearing out the topics of the phase one; commenting, reacting and editing is highly regarded; on the meeting we will discuss it all and split into the focus-groups for phase 3;

# data[].attributes.subject
phase two is appointed to clearing out the topics of the phase one; commenting, reacting and editing is highly regarded; on the meeting we will discuss it all and split into the focus-groups for phase 3;

# data[].attributes.body
got lost - do tell, now
SCROLL!!

do edit the boxes, specify the titles, share links and add pictures; this is our mind-board for the Friday meeting;

if there is no topic that suits your ideas - bring up a new title and start a conversation;

topics having common areas of interest had been  formulated as a good thing so don't worry if it's similar to sth else;

# data[].attributes.body
your very personal act of drifting in space (Dèrive), experiencing your surroundings, senses and the way others did it over the years. the pre-research stage is designated for you to notice what lures you in the city; what attracts your conscious and sub-conscious mind; what you'd be interested to (start) focus(ing)  your research on

# data[].attributes.body
embrace the uncertainty

explore the uncertainty

explore the bookshelf

expand the bookshelf

explore the internet

explore your surroundings

explore your senses

do whatever

keep making notes about it

tell the story on friday

# data[].attributes.body
5 pm Lithuania
4 pm Belgium
3 pm UK
9 am Mexico
(we'll figure it out, Alejandro)

# data[].attributes.body
drifting in the uncertainty, experimenting, exploring

# data[].attributes.body
dèrive:

# data[].attributes.attachment_link.title
Les Lèvres Nues #9 (November 1956) reprinted in Internationale Situationniste #2 (December 1958)

# data[].attributes.body
bookshelf

# data[].attributes.body
getting in groups with people that share the similar interests (not necessarily the ones you've presented) to coordinate your further pre-search together; to act together; to conceptualize together.

the goal of the 'phase two' is to form the statements on the topic that will become the base of creating a workshop proposal for the "Book Fair" contest

# data[].attributes.headline
A SENSE OF BELONGING / DOMESTICATION OF SPACE

# data[].attributes.subject
A SENSE OF BELONGING / DOMESTICATION OF SPACE

# data[].attributes.attachment_link.description
Get access to files anywhere through secure cloud storage and file backup for your photos, videos, files and more with Google Drive.

# data[].attributes.headline
CITY THROUGH THE SENSES / EQUALIZER OF PERCEPTION

# data[].attributes.subject
CITY THROUGH THE SENSES / EQUALIZER OF PERCEPTION

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Muzikos kūrėjai Arūnas Periokas ir Patris Židelevičius jau kurį laiką „įgarsina" Kauno tarpukario modernizmo architektūrą. Abu jie renka garsus airių menininkės Aideen Barry kartu su „Kaunas 2022" programa „Modernizmas ateičiai" kuriamam videomeno projektui apie Kauno tarpukario architektūrą, rašoma „Kaunas 2022" pranešime žiniasklaidai.

Arūnui patikėta sukurti šio projekto garso takelį, jungiant savo ir kitų autorių įrašytus architektūros garsus. Tuo tarpu Patris kuria „lauko įrašų istorijas", kuriose „įgarsina" atskirus Kauno pastatus, garso pagalba archyvuoja jų „pasakojimus", kurių dalis taip pat nuguls videomeno projekte.

Kaip jiems sekasi? Kokių garsų jie atranda Kauno tarpukario pastatuose ir kaip jų ieško? Apie visa tai su Arūnu ir Patriu susitikome pakalbėti jiems beįrašinėjant garsus. Arūnas trumpam atitrūko nuo įrašinėjimo darbų Kauno filharmonijoje, o Patris - Kauno Žaliakalnio funikulieriuje, prie kurio ir susėdome pokalbiui apie miestą ir jo „muziką".
Kalbina Justė Litinskaitė. - Esate muzikos kūrėjai. Kaip susidomėjote Kauno tarpukario modernizmo architektūra? Kaip kiekvienam iš jūsų užgimė mintys tyrinėti ją per muziką?
Arūnas: - Viskas prasidėjo nuo pasiryžimo kurti garso takelį videoprojektui apie Kauno modernizmo architektūrą. Atspirties tašku kūrybiniam procesui tapo garsyno paieškos pasirinktuose statiniuose. Tačiau, taip pat norėjosi susipažinti su tarpukario laikotarpiu, praplečiant tyrinėjimus, besidomint archyvine medžiaga, straipsniais.

Neatsiejamai svarbios čia ir mano architektūros mokslų metu įgytos žinios bei muzikiniai įgūdžiai, glaudus šių disciplinų ryšys mano gyvenime. Be to, man artima ir įprasta, keliaujant lokaliai ar svetur, rinkti savitus, gamtoje ar urbanistikoje skambančius garsus. Mane stebina kaip tarp pavienių, ritmą ar melodiją pulsuojančių, garsų, gali atsirasti jungtys, kaip jie besisluoksniuodami gali skambėti, kaip vienas kūrinys.

Patris: - Mano kelias kiek kitoks. Lauko įrašus esu rinkęs ir anksčiau, naudojęs juos savo kūryboje. Tačiau, tai taip pat niekad nebuvo sistemingas darbas. Karantino metu norėjosi ištrūkti iš namų. Gimė idėja „lauko įrašų istorijoms". Tai - tarsi platforma, kurią sudaro lauko įrašai - užfiksuoti garsovaizdžiai - ir istorijos, t. y. visa, kas papildo lauko įrašus: struktūra, kūrinio dinamika, lauko įrašų manipuliacijos, melodijos. Tyrimo objektu gali būti bet kas: pastatas, erdvė, vietovė, būsena, emocija. Architektūrą galima fotografuoti, o aš fiksuoju garsą - Kauno modernizmo garsovaizdžius.
- Patri, savo projekte Kauno tarpukario modernizmo architektūrą „įgarsini" žvelgdamas į ją iš asmeninės prizmės. Į ką architektūroje kreipi dėmesį įrašinėdamas garsus?
Patris: - Dirbu labai empiriškai. Nesu architektas, todėl negalėčiau papasakoti apie statinius, architektūros kanonus. Paprasčiausiai einu į pastatus ir laukiu, ką jie man papasakos apie save, kokių garsų juose rasiu.
- Kokiose pastatuose įrašinėjate garsus? Kaip juos pasirenkate?
Arūnas: - Mane domina tam tikri skambantys interjero ir eksterjero elementai, ritmai, išryškėjančios melodijos, nuo kurių galima atsispirti, kuriant garso takelį filmui. Taip pat man įdomūs patalpų tūriai, jose esančių elementų skambėjimo praplėtimas patalpos reverberacijos pagalba. Patalpas rinkausi, žinodamas jų charakteristikas.

Pavyzdžiui, Kauno vandenų patalpos turi minimalistinį interjerą ir dėl konstrukcijų medžiagiškumo garso sklidimas čia įspūdingas savo trukme ir daugiasluoksniškumu. O Kauno valstybinę filharmoniją pasirinkau, nes man įdomu kaip pastatai sąveikauja su žmonėmis. Filharmonijoje dirba daug muzikantų. Klausau, kaip pastatą „praskambina" žmonės, kaip erdviuose koridoriuose iš skirtingų patalpų sklindantys pokalbiai ar repetuojančių atlikėjų garsai virsta kakofonija.

Patris: - Vakar, pavyzdžiui, įrašinėjau garsus Palemono keramikoje, nors tarpukarinės modernizmo architektūros ten likę labai nedaug. Ten aptikau autentiškų objektų, iš kurių pavyko išgauti garsų. Taip pat įrašinėjau garsus A. ir P. Galaunių namuose-muziejuje. Man jie primena muzikos mokyklos laikus, kai ten vykdavo koncertai. Žinojau, kad ten yra fortepijonas, norėjau jį įrašyti, pabandyti užfiksuoti namų dvasią. Ten šmėžuoja lankytojai, netrūksta pašnekesių ir žingsnių.

Rytoj keliausiu į tarpukario medinuką Žaliakalnyje. Ten gyvena šeima, kuri mane įsileis įrašinėti jų namų buitį ir būtį. O dabar, mums kalbantis, įrašinėju garsus Žaliakalnio funikulieriuje. Jį pasirinkau, žinodamas, kad čia garsuose rasiu ritmiškumo, todėl gims ritmu paremtas kūrinys. Naudodamas kontaktinius mikrofonus įrašinėju mechanizmų, čia veikiančių nuo 1930-ųjų, veiką. Tuo tarpu Kauno centrinio pašto laukiamojoje salėje įrašiau violončelės solo su salės laikrodžio minutine rodykle.
- Arūnai, numatyta, kad projektas susidarys iš kelių skirtingų etapų. Vienas jų - archyvinės medžiagos tyrimas?
Arūnas: - Taip. Domiuosi senaisiais tarpukario archyvais. Vienas jų - lietuvių liaudies muzikos fonogramų kolekcija. Garso įrašymo mechanizmai buvo išrasti 19 a. pab. ir jau 1934-1935 m. Komisija tautos melodijoms rinkti ir tvarkyti Kaune nupirko pirmąjį fonografą ir pradėjo rinkti Lietuvos tautosakos kūrinius. Dėka to laikmečio iniciatyvos ir šių dienų skaitmenizacijos, įrašai yra visiems prieinami. Keletą įsimintinesnių fragmentų naudoju kuriant.
- Abu savo projektuose kalbate apie modernistinės architektūros išsaugojimą. Kokias su tuo susijusias problemas įžvelgiate? Ir iš kokios perspektyvos į tai žvelgsite savo projektuose?
Patris: - Aš manau, kad svarbu kalbėti apie Kauno tarpukario modernizmo architektūrą, didinti jos prieinamumą. Projekto pabaigoje visas surinktas garsų paletes iš kiekvieno tarpukario modernizmo architektūros objekto išplatinsiu internete. Taigi, bet kuris garso menininkas galės imti tuos garsus ir, nurodydamas šaltinį, naudoti savo kūryboje. Tokiu būdu architektūra tarsi nebeturės ribų. Gal kažkas Islandijoj parsisiųs Kauno funikulieriaus traškesius ir juos panaudos savo kūryboje. Tuomet funikulierius skambės visai kitam kontekste.

Arūnas: - Aš asmeniškai į Kauno modernizmo architektūrą žvelgiu kaip į įsimintiną miesto raidos etapą urbanistinėje visumoje. Nevertinant ir negalvojant apie ateitį, ne vienas išskirtinių architektūrinių bruožų pastatas prarado savo pirminę išvaizdą. Vis dar, praėjus dešimtmečiams, kyla klausimų dėl kai kurių, dar išlaikiusių autentiškumą, išsaugojimo. Vertinu galimybę prisidėti prie šio video projekto, kuris skatins Kauno modernizmo matomumą Lietuvoje bei pasaulyje.
- Arūnai, tavo garso takelis dienos šviesą išvys kartu su Aideen Berry kuriamu videomeno projektu 2022 m. sausį. O kokią datą reiktų pasižymėti norintiems išgirsti, tai ką sukursi tu, Patri? Kokia forma bus galima tai padaryti?
Patris: - Savo kūrybos albumą su lauko įrašų istorijomis, kuriame kiekvienam mano tyrinėtam pastatui bus skirtas atskiras kūrinys, norėčiau pabaigti lapkritį. Metų pabaigoje turėtų įvykti ir albumo pristatymas. Veikiausiai Kauno menininkų namuose. Tačiau, jau spalio 26 d. Kauno dizaino įvykyje pristatysiu tai, ką lyg šiol įrašiau, papasakosiu apie įrašų procesą ir vietas. Dalis įrašų atsiras ir Aideen Barry kuriamame projekte apie Kauno tarpukario modernizmo architektūrą.
- Arūnai, o ar garso medžiagą, kurią kuri videomeno projektui, bus galima klausyti nepriklausomai nuo jo?
Arūnas: - Be abejo. Jau dabar, perklausant surinktą medžiagą, gimsta garsinės struktūros, atskiri garsai, kuriuos vėliau tikiuosi panaudoti Aideen sukurtose vaizdo scenose. Net jei kai kurios garso takelyje nederės, planuoju jas įtraukti į atskirą garso leidinį.
- Patri, groji violončele, o tu, Arūnai - mušamaisiais. Taip pat kiekvienas kuriate elektroniką, techno, etc. Ar visa tai vienaip ar kitaip nugula ir šiuose jūsų projektuose?
Arūnas: - Savo kūryboje daug dėmesio skiriu melodijų, ritmų žaismo, kaitos paieškoms. Kaip įrankius dažniausiai naudoju sintezatoriais kuriamus garsus. Šiuo atveju egzistuoja konkretus kūrybinis kontekstas - modernizmo architektūra, tad įprastus kūrybos būdus bei garsyną papildys pačiuose statiniuose skambantys akustiniai instrumentai ir garsai, pavyzdžiui, besilankant Filharmonijoje įrašytos vibrofono ar fortepijono melodijos.

Patris: - O aš palikau tai nuspręsti patiems pastatams. Violončelę pasiimu kur bevažiuočiau. Yra vietų, kur ji visai neskamba, ir yra tokių, kuriose ji atsiskleidžia. Pati erdvė, jos akustinės galimybės, arba skatina groti, arba ne. O ar ši kūryba bus kitokia nei prieš tai? Manau, kad bendras braižas išliks. Tik bus kur kas daugiau lauko įrašų. Jie ves ritmus ir melodijas, sluoksnis po sluoksnio formuos kūrinių istoriją. Kai kurie kūriniai bus grynos lauko įrašų istorijos - kelionės tarp skirtingų erdvių ir patirčių.
- Arūnai, kaip sekasi dirbti su Aideen Barry?
Arūnas: - Turėjome progą susitikti, susipažinti, pasidalinti įspūdžiais kur ir kaip dirbame. Kol kas veikiame individualiai, Aideen intensyviai filmuoja, o aš renku garsus įvairiose lokacijose. Taip pat Aideen pasidalino savo vizijomis, fotokoliažais, literatūra, kinematografija galinčia tapti atspirtimi kuriant garsą. Tikrai laukia dar ne vienas susitikimas.
- Kaip manote, kodėl Kauno tarpukario modernizmo garsai galėtų būti įdomūs kiekvienam iš mūsų? Ką norėtumėte, kad žmonės išgirstų jūsų rastuose ir sukomponuotuose garsuose?
Patris: - Naivu tikėtis, kad absoliučiai visiems tai, ką sukursime patiks, ar bus įdomu. Bet norėtųsi, kad žmonės suklustų. Dažnai esame išsiblaškę, kartais sunku įsiklausyti į nedideles aplinkos detales. Galbūt ne visi mūsų surinkti garsai bus lengvai perskaitomi ir suprantami. Tačiau būtų smagu, jei žmonės atrastų negirdėtų, ar pro ausis dažnai praleidžiamų garsų.

Arūnas: - Skaitant knygas vaizduotės pagalba žodžiai transformuojasi į vaizdinius. Muzika ir garsai veikia panašiu principu. Architektūra turi kelias patyrimo plotmes: supančios aplinkos, eksterjero, interjero, jų detalių, ten gyvenusių žmonių kartų gyvenimo istorijų, pačio statinio autoriaus biografijos. Tad vienas iš mano siekių, tuo labiau, kad kiekvienas individualiai interpretuojame garsus per savo patirtis, sukurti garsinį pasakojimą, kuris turėtų svorio, galėtų pasakoti istoriją nepriklausomai nuo vaizdo, tačiau neapkraunant, paliekant vietos klausytojo vaizduotei, galbūt sužadinant smalsumą pasvarstyti, kas vyko tuo laikotarpiu.
- Kokios mintys dar kirba galvose mąstant apie šiuo metu įgyvendinamus projektus?
Arūnas: - Neišvengiamai tenka sutikti statiniuose veikiančius žmonės, išgirsti jų gyvenimo istorijas, kurios suteikia projektui naujų perspektyvų, leidžia pažvelgti į dabartį per praeitį ir atvirkščiai.

Patris: - O mano procesas kiek kitoks, nei Arūno. Būnu vienas. Daugelis mano pasirinktų pastatų jau nebenaudojami. Kurdamas vengiu žmogiškojo ryšio ir koncentruoju dėmesį į aplinką.

Arūnas: - Dar mąstau, kiek truktų perklausyti visus garsus įrašytus Centriniame Kauno pašte...

Patris: - Vakar Palemone įrašiau bent tris valandas įrašų. Jau pačioje kūrybinio proceso pradžioje supratau, kad negalėsiu klausyti visko, ką įrašau. Kartais erdvės turi tiek garsų, kad net nesinori visko maišyti tarpusavy. Tenka atsirinkti...

Arūnas: - Aš taip pat neklausau visko, ką įrašau. Įraše vizualiai matoma garso banga padeda perklausyti išraiškingiausių garsų. Jei matau kokį kalniuką, žinau, kad reikia perklausyti tą įrašo vietą.

Patris: - O dar užpilant druskos ant žaizdos arba gintaro dulkių į šitą dar rusenantį lauželį, tai mes čia dar nepalietėm garso manipuliavimo temos. Jį juk galiausiai lėtinam, garsinam, karpom dažnius. Su garsais galima labai daug dirbti. Viskas gali skambėti kardinaliai kitaip nei lauko įraše.

# data[].attributes.attachment_link.title
„Įgarsinant" Kauno tarpukario modernizmą: eksperimentai su architektūros garsais

# data[].attributes.attachment_link.description
Muzikos kūrėjai Arūnas Periokas ir Patris Židelevičius jau kurį laiką „įgarsina" Kauno tarpukario modernizmo architektūrą. Abu jie renka garsus airių menininkės Aideen Barry kartu su „Kaunas 2022" programa „Modernizmas ateičiai" kuriamam videomeno projektui apie Kauno tarpukario architektūrą, rašoma „Kaunas 2022" pranešime žiniasklaidai.

# data[].attributes.headline
Pallasmaa                               The Eyes of the Skin

# data[].attributes.subject
Pallasmaa                               The Eyes of the Skin

# data[].attributes.attachment_link.description
Get access to files anywhere through secure cloud storage and file backup for your photos, videos, files and more with Google Drive.

# data[].attributes.headline
DEVELOPING A SENSE OF OWNERSHIP THROUGH CREATIVITY / AN ACT OF SOCIAL  IMAGINATION

# data[].attributes.subject
DEVELOPING A SENSE OF OWNERSHIP THROUGH CREATIVITY / AN ACT OF SOCIAL  IMAGINATION

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I've been working recently on the topic of social imagination: what is it, why is it so difficult now, and how can it be encouraged. Demos Helsinki and have just published by first overview paper on the topic, which will feed into Demos Helsinki's UNTITLED programme which links dozens of organisations interested in more imaginative thinking about the future. You can see the full paper . It's also prompted a lot of responses, including a plug in on Good Friday. This is the intro ...

'We are in the midst of a very urgent, real, global and deadly crisis. But as that crisis hopefully comes slowly under control, some at least will need to attend to a very different kind of crisis, and one which is scarcely visible.

This 'imaginary crisis' is the result of a deficit of social imagination. Many people find it hard to picture a plausible and desirable society a generation or two in the future.

Some fields are good at thinking far into the future - business invests heavily in visions of future smart homes, smart cities or health. Fiction is adept at exploring the future boundaries of humans and technology. Mainstream culture finds it easy to imagine apocalypses - what would happen if temperatures rose 4 or 5 degrees or AI enslaved humans or even worse pandemics became the norm?

But we struggle to imagine positive alternatives: what our care or education systems, welfare, workplaces, democracy or neighbourhoods might be like in 30-40 years. And we appear to be worse at doing this than in the past.

This lack of desirable but plausible futures may be contributing to the malaise that can be found across much of the world. It's certainly linked to a sense of lost agency and a deepening fear of the future.

The institutions which in the past supported practical social imagination have largely dropped out of this role. In universities social science frowns on futurism. You're much more likely to succeed in your career if you focus on the past and present than the future. Political parties have generally been hollowed out and lack the central teams which at one point tried to articulate imaginative futures to shape their programmes. Think-tanks have been pulled back to the present, feeding into comment and news cycles.

So although there are fascinating pockets of creative social imagination - for example around the idea of the commons, zero carbon living, radical new forms of democracy, new monies, food systems or ways of organising time - they tend to be weakly organised, lacking the critical mass or connections to grow and influence the mainstream. The World Social Forum used the powerful slogan: 'another world is possible'. But the fate of the WSF - now only a pale shadow of what it was 15 years ago - is symptomatic of what's gone wrong.

As a result, the space these ideas might fill is instead filled either with reaction and the search for a better past, with narrowly technological visions of the future or with fearful defence of the present.

So what can be done to address this gap? This is a huge task, involving many people and methods. In this paper I set out a few thoughts on the what, the how and the who.

First (I), I look at the current position: is there a decline of imagination, and if so why, and does it matter?

Second (II), I look at the history of social imagination, and the past role of utopias, new concepts, pre-figurative communities, simulations and fictions.

Third (III), I look at the many methods that can be used to amplify or quicken imagination and make the case for a dialectical approach that simultaneously goes with, and against, the grain of historical trends.

Fourth (IV), I look at some of the patterns and hypotheses to test and examine.

Fifth (V), I show how we might think about the specifics of imagination in the next few decades, with ideas that may be relevant to the future of fields like care and health, democracy and property, including cross-cutting conceptual ideas that may have a wide influence (I also touch on the potential effects of Coronavirus in accelerating new ideas about social organisation).

Finally (VI), I suggest some theoretical perspectives, in particular suggesting an 'idealist' view of how imagination influences social change; an account of its interaction with evolving forms of consciousness, and ideas on how communities can once again become heroes in their own history.

All of these are offered as suggestions, to elicit critique and argument, in the face of the 'imaginary crisis'. I hope they will encourage a more systematic approach for exploring possible social futures, feeding into the Untitled programme, and in time into the work of political parties, civil society, media organisations and others, and expanding their sense of what might be achievable.

I hope that it will help us to grow ideas that can be seen, grasped, played with, adapted, drawing on, and harnessing the huge latent fertility of popular imagination.'

# data[].attributes.attachment_link.title
The imaginary crisis - and how we might quicken social and public imagination

# data[].attributes.attachment_link.description
I've been working recently on the topic of social imagination: what is it, why is it so difficult now, and how can it be encouraged.

# data[].attributes.attachment_link.description
Get access to files anywhere through secure cloud storage and file backup for your photos, videos, files and more with Google Drive.

# data[].attributes.headline
THE PUBLIC IDEA OF WHAT IS URBAN / ACADEMIA vs SOC.

# data[].attributes.subject
THE PUBLIC IDEA OF WHAT IS URBAN / ACADEMIA vs SOC.

# data[].attributes.headline
'urbanizuotas' (in Lit.) ≠ 'urbanized' (in Eng.) 

# data[].attributes.subject
'urbanizuotas' (in Lit.) ≠ 'urbanized' (in Eng.) 