# data[].attributes.body
Nom genèric amb el qual és conegut un conjunt de corrents estètics que evidencien la crisi de les arts i de la literatura produïda en el món occidental al començament del segle XX.

Els primers símptomes d’aquesta crisi es troben implícits en figures com Cézanne i en certs aspectes de l’impressionisme (Monet, Debussy, etc) o del simbolisme (Rimbaud, Lautréamont, Jarry) i adquirí la plenitud del seu desenvolupament a partir de la Primera Guerra Mundial (1914-18). Els aspectes més notables d’aquesta crisi foren: rebuig dels esquemes de cultura elaborats per la burgesia (Belle Époque); intent de destruir l’art tal com era entès tradicionalment; recerca constant de noves formes d’expressió i d’assimilació de les altres cultures allunyades, geogràficament o temporalment; inconformisme social —que rarament fou traduït en opcions polítiques concretes, a excepció dels soviètics (Majakovskij)—, actitud que persistí fins el 1929; incorporació de les noves formes de vida de la societat industrial a la creació artística i, finalment, ús dels mètodes i les troballes freudians. Els moviments d’avantguarda, iniciats cap a l’any 1905, prengueren la màxima violència entre el 1916 i el 1925 i desaparegueren pràcticament cap als anys trenta, almenys com a fenòmens dominants, puix que aïlladament es mantingueren en moviments concrets com l’anomenat teatre de l’absurd o en l’obra d’autors inicialment lligats a aquest moviment (Jacques Prévert).

# data[].attributes.attachment_link.description
A la següent il·lustració identificaràs tots els continguts del portal i quins són de lliure accés o prèmium:

# data[].attributes.headline
Setmana Tràgica (26 de juliol i el 2 d'agost de 1909)

# data[].attributes.subject
Setmana Tràgica (26 de juliol i el 2 d'agost de 1909)

# data[].attributes.body
Es coneix amb el nom de Setmana Tràgica als successos esdevinguts a Barcelona i altres ciutats de Catalunya entre el 26 de juliol i el 2 d'agost de 1909. El desencadenant d'aquests violents esdeveniments va ser el decret de govern d'Antonio Maura d'enviar tropes de reserva a les possessions espanyoles al Marroc, en aquest moment molt inestable, sent la majoria d'aquests reservistes pares de família de les classes obreres. Els sindicats van convocar una vaga general.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El 1909, els esdeveniments a l'àrea de domini espanyol al Marroc van obligar a cridar a la lleva dels reservistes per anar a la guerra, una nova guerra colonialista per defensar les restes de l'Imperi espanyol i els seus interessos miners al Rif marroquí. L'error del govern cridant els reservistes catalans per anar a la guerra, la majoria casats i amb fills i sense la possibilitat de convertir-se en soldats de quota, és a dir, sense les 1.500 pessetes que costava evitar la lleva, va provocar l'esclat d'una vaga general contra el mateix govern de Maura i contra la guerra.

La proposta de vaga general va ser feta pel grup socialista de La Internacional, recolzat pels anarquistes. Com que ni la Solidaritat Obrera ni els lerrouxistes ni els dirigents d'Esquerra Catalana van voler fer-se càrrec de la direcció de la vaga, va formar-se un Comitè de Vaga integrat per un representant socialista, un anarquista i un republicà federal. Reunits a la seu de la Solidaritat Obrera, van arribar a diferents acords sobre l'estratègia a seguir: es van nomenar delegats per diferents llocs de Catalunya i van donar instruccions sobre la tàctica a seguir.

El dilluns, 26 de juliol, cap al migdia ja només funcionaven els tramvies a Barcelona. El governador civil va haver de cedir aleshores el poder al comandament militar i la Guàrdia Civil ja que no se'n refiava de les tropes i la policia. A la tarda, la vaga general ja era completa, però el capità general va limitar-se a col·locar guàrdies davant dels centres públics i a reforçar les casernes fins que arribessin reforços. En paral·lel, l'anticlericalisme radical donava els seus fruits i la vaga general derivava en una revolta dirigida contra els centres religiosos. Van aixecar-se barricades i van tallar-se totes les comunicacions de Barcelona amb la resta de l'Estat. Mentrestant, la burgesia catalana es tancava als seus domicilis o marxava cap a les seves residències fora de la ciutat a l'espera de l'evolució dels esdeveniments ja que interpretava que interpretava que simplement s'estava produint un enfrontament entre el govern central i els obrers.

La revolta va ser caòtica i espontània. De dimarts a dijous la ciutat va quedar en mans dels revoltats, però els mateixos dirigents de la vaga van veure com la situació se'ls escapava de les mans per manca d'organització. Amb Lerroux, oportunament de viatge a l'Argentina, negant-se a proclamar la República, la revolta es quedava sense el seu rostre més visible i explotava la vessant més radical i anticlerical: quaranta convents i vint-i-una esglésies van ser cremades. La realitat és que no dirigien la sublevació ni els radicals, ni els nacionalistes republicans, ni els mateixos anarquistes i la manca de direcció i coordinació polítiques van derivar cap a l'acció incontrolada de grups que actuaven indiscriminadament.

Tanmateix, a la resta de Catalunya, amb l'excepció de Sabadell, la vaga va ser més limitada, tot i que van aixecar-se barricades a la major part de les localitats industrials. A més, des de dijous, amb l'arribada dels reforços militars i de la Guàrdia Civil, la situació va fer un tomb, fent-se evident que el restabliment de l'ordre era cosa de pocs dies.

Les conseqüències de la revolta van ser més d'un centenar de morts, nombrosos ferits, una forta repressió amb la suspensió de les garanties constitucionals a Barcelona fins el novembre, 2.500 persones detingudes, uns 2.000 exiliats o fugits a França temorosos de la repressió, la celebració de 216 consells de guerra i l'afusellament de Francesc Ferrer i Guàrdia, un pedagog anarquista fundador de l'Escola Moderna, qui va ser acusat de ser el dirigent de la revolució frustrada. Les massives protestes internacionals no van poder evitar la seva mort, tot i que no s'havia provat que tingués cap relació directa ni amb la vaga general ni amb l'esclat dels incidents. L'execució va ser tant una represàlia originada per l'atac al sistema escolar catòlic pels seus intents de potenciar l'escola laica com una mostra del càstig exemplar que volia exercir el govern.

Si a nivell espanyol, l'actuació del govern va aixecar una onada de protestes que van fer caure Maura del poder, a Catalunya també van produir-se conseqüències polítiques: el lerrouxisme, desacreditat pel seu posicionament oportunista, va començar a perdre influència entre els treballadors; el fracàs del moviment va provocar el desengany d'importants sectors de la classe obrera respecte dels polítics republicans, fet que afavoriria sensiblement l'arrelament del sindicalisme apolític anarquista de la CNT en els anys següents; i la Solidaritat Catalana va rebre el seu cop definitiu amb la Lliga Regionalista patint un important retrocés electoral després d'haver donat el seu suport indirecte a la repressió de la revolta popular.

Article publicat a Esquerra Nacional nº 198 (2011).

Etiquetes: Catalunya contemporània, Crisi de la Restauració, Espanya Contemporània, Història d'Espanya, Història de Catalunya, Història del Món Contemporani, Segle XX, Setmana Tràgica

# data[].attributes.attachment_link.title
Rosa de Foc: Setmana Tràgica, la revolta

# data[].attributes.attachment_link.description
El 1909, els esdeveniments a l'àrea de domini espanyol al Marroc van obligar a cridar a la lleva dels reservistes per anar a la guerra, una nova guerra colonialista per defensar les restes de l'Imperi espanyol i els seus interessos miners al Rif marroquí.

# data[].attributes.headline
Afusellament de Ferrer i Guàrdia (13 octubre 1909)

# data[].attributes.subject
Afusellament de Ferrer i Guàrdia (13 octubre 1909)

# data[].attributes.body
Francesc Ferrer i Guàrdia (Alella, 10 de gener de 1859 - Montjuïc (Barcelona), 13 d'octubre de 1909)[1] va ser un important pedagog anarquista i lliurepensador català. Va crear l'Escola Moderna (1901-1906) que va significar una posada en pràctica de la seva pedagogia llibertària. També va exposar els seus principis pedagògics escrivint l'obra L'Escola Moderna.[2] La causa de la seva mort va ser l'acusació d'haver sigut partidari i principal incentivador de la revolta coneguda com a Setmana Tràgica, motiu pel qual va ser afusellat al 13 octubre 1909

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Francesc Ferrer i Guàrdia ( Alella, 10 de gener de 1859 - Montjuïc (Barcelona), 13 d'octubre de 1909) va ser un important pedagog anarquista i lliurepensador català. Va crear l' Escola Moderna (1901-1906) que va significar una posada en pràctica de la seva pedagogia llibertària. També va exposar els seus principis pedagògics escrivint l'obra L'Escola Moderna. La causa de la seva mort va ser l'acusació d'haver sigut partidari i principal incentivador de la revolta coneguda com a Setmana Tràgica, motiu pel qual va ser afusellat.

Francesc Ferrer i Guàrdia va néixer el 10 de gener de 1859 a Alella, municipi de Catalunya situat a la comarca del Maresme i pertanyent a la Província de Barcelona, en la casa coneguda com Les Hortènsies, situada a l'avinguda Sant Josep de Calassanç, número 25. Els seus pares, Jaume Ferrer i Maria Àngels Guàrdia, eren pagesos benestants, propietaris del mas Boter (Coma Clara). Era de família molt catòlica i monàrquica, de petits propietaris rurals. Francesc Ferrer i el seu germà Josep reaccionaren com a anticlericals i, més endavant, Francesc va ingressar en la lògia maçònica Veritat de Barcelona.

Quan tenia 14 anys, la seva família el va enviar a treballar a prop de Barcelona, on entrà com aprenent en un comerç de farines al municipi de Sant Martí de Provençals. L'amo del negoci el va inscriure a classes nocturnes i el va iniciar als ideals republicans quan encara no tenia ni quinze anys. De formació autodidacta, els anys següents va estudiar a fons la doctrina de Francesc Pi i Margall i les tesis internacionalistes. El 1883 entrà a treballar com a revisor en la línia de ferrocarril Barcelona-Cervera de la Marenda, i ho aprofità per exercir d'enllaç amb Ruiz Zorrilla, del Partit Republicà Progressista, del qual es féu militant. Va abonar, el 1886, el pronunciament militar del general Villacampa, partidari de Ruiz Zorrilla, la finalitat del qual era proclamar la República. Després de fracassar, hagué d'exiliar-se a París, acompanyat de Teresa Sanmartí, amb qui va tenir tres fills.

Va subsistir a la capital francesa fent classes d'espanyol mentre feia de secretari sense sou de Ruiz Zorrilla fins a 1901, temps que va aprofitar per a concebre els conceptes educatius anarquistes que després aplicaria a Espanya en el seu projecte d'Escola Moderna. Fins a la dècada de 1890 va continuar sent republicà, però a partir de llavors començà un viratge cap a l' anarquisme. Va participar el 1892 en el Congrés Universal de Lliurepensament organitzat a Madrid (també conegut com a Congrés Lliurepensador Madrid de 1892) per la Federació Internacional de Lliurepensament (amb seu a Brussel·les).

El 1893 se separà de Teresina, la qual, en desacord per la custòdia de les seves dues filles grans, l'intentà matar el 12 de juny de 1894. Malgrat el fracàs d'aquest crim passional, Ferrer no va posar denúncia.

Del 1895 al 1898 continuà impartint classes al Liceu L'Espagnol Practique. El 1899 es casà amb Leopoldine Bonnard, mestra lliurepensadora, amb la qual va recórrer Europa. Va aprofitar aquest temps per elaborar els conceptes educatius anarquistes que després aplicaria a Espanya en els seus projectes, i va conèixer un grup d'anarquistes i anarcosindicalistes ( Jean Grave, Jean Jaurès, Federico Urales o Anselmo Lorenzo), que l'influïren decisivament en el seu pensament.

Una abundant i generosa herència (un milió de francs) d'una antiga alumna, Ernestina Meunier, va fer possible que pogués dur a terme el seu projecte a la ciutat de Barcelona, on inaugurà a l'agost de 1901 l' Escola Moderna, un projecte pràctic de pedagogia llibertària, que li va implicar l'enemistat amb els sectors conservadors i amb l' Església Catòlica, que veien en aquestes escoles laiques una amenaça als seus interessos. Fins que el 1906, Mateo Morral, traductor i bibliotecari del seu centre educatiu, va perpetrar l'atemptat frustrat contra Alfons XIII a Madrid. Això va tenir com a conseqüència per a Francesc Ferrer el tancament de l' Escola Moderna i un any d'empresonament a la presó Model de Madrid per complicitat, al terme dels quals va ser absolt. A l'any següent, es va traslladar a França i a Bèlgica; en aquest últim país va fundar la Lliga Internacional per a l'Educació Racional de la Infància.

A l' Escola Moderna hi treballà, entre altres, la que fou companya sentimental seva entre 1901 i 1904, la pedagoga francesa Clémence Jacquinet. L' Escola Moderna promoguda per Ferrer funcionà intermitentment a Barcelona des de 1901 fins a 1909, període en el qual es clausurà repetides vegades hi sofrí la persecució dels sectors polítics i religiosos més conservadors de la ciutat. Va tenir escolaritzats més d'un centenar de nens d'ambdós sexes, que practicaven així la coeducació, una cosa inèdita en aquells temps, que es completava amb la publicació d'un butlletí, xerrades, recitals, teatre i la direcció de la Universitat Popular per als adults.

A les seves aules no s'impartien ensenyaments religiosos però sí científics i humanistes, es fomentava la no-competitivitat, el pensament lliure i individual (és a dir, no condicionat), l'excursionisme al camp i el desenvolupament integral de l'infant. Durant tot el primer terç del segle xx, desenes d'escoles, ateneus llibertaris i universitats populars seguirien els plantejaments Ferrerians de l'Escola Moderna. Va tenir contactes amb l' esperantisme i deixeble seu va ser, per exemple, Paul Berthelot.

Gran partidari de la vaga com a arma revolucionària, va editar a costa seva el periòdic La Vaga General, fins que el 1906 Mateu Morral, traductor i bibliotecari del seu centre educatiu, va perpetrar l'atemptat frustrat contra Alfons XIII. Això va tenir com a conseqüència per a Ferrer el tancament i diversos mesos d'empresonament acusat de complicitat, al terme dels quals va ser absolt. Va intentar tornar a obrir l'Escola Moderna, però no li va ser possible i l'any següent es va traslladar a França i a Bèlgica, on va fundar la Lliga Internacional per a l'Educació Racional de la Infància, el president honorari de la qual era Anatole France. El 1908 edità la revista de la Lliga: L'Ecole Renovée a Brussel·les, però posteriorment la traslladà a París, on va reprendre l'activitat de la seva editorial i continuà editant el butlletí de l'Escola Moderna.

Francesc Ferrer i Guàrdia ha sigut i és una de les figures més polèmiques en la història espanyola de principis del segle XX. El seu afusellament a través d'un procés en el qual va ser condemnat sense proves com a cap de la rebel·lió barcelonina de juliol de 1909, el va convertir en un màrtir de les esquerres i va desencadenar una intensa campanya de protestes en diversos països, que va demostrar per primera vegada el pes que podia tenir l'opinió pública internacional i va provocar la caiguda del govern d' Antonio Maura.

El procés judicial

Al juny de 1909 torna d' Anglaterra a Catalunya per veure a la seva cunyada i neboda malaltes a Montgat. Estant a Barcelona és detingut. Ferrer i Guàrdia afirma que s'havia de reunir amb uns amics per anar tots junts al congrés universal d' esperanto, que començava al cap de pocs dies a Barcelona. L'acusen, però, d'haver estat l'instigador de la Setmana Tràgica. Una revolta anticlerical, després de la qual Ferrer, a causa de les seves poques amistats estratègiques i la seva antiga vinculació amb Mateu Morral, va ser declarat culpable davant un tribunal militar i a les 9 del matí del 13 d'octubre de 1909 va ser afusellat al fossat de Santa Amàlia de la presó del Montjuïc. És ben sabut, i ja ho va ser en el seu moment, que Ferrer i Guàrdia no va tenir relació amb els fets i que els tribunals militars el van acusar i condemnar amb proves insuficients i, algunes, falses. La seva companya, Soledad Villafranca, fou desterrada a Alcanyís.

El procés de Ferrer i Guàrdia va estar ple d'arbitrarietats i irregularitats, que van causar la indefensió de l'acusat, que amb gran valor va ser denunciat davant del tribunal pel seu advocat defensor, el capità Francesc Galceran Ferrer: cap de les declaracions calia i sempre parlaven a través de terceres persones que deien haver vist Ferrer dirigint l'incendi d'edificis religiosos, etc., en la instrucció no es va recollir cap testimoni favorable a l'acusat i durant el judici no va poder ser citat cap testimoni de descàrrec (alguns dels familiars i amics de Ferrer havien estat bandejats a Alcanyís), en l'acusació es van incloure fets i accions de vint anys abans, durant l'elaboració del sumari va mancar d'advocat, i quan el va tenir només va disposar de 24 hores per llegir els 600 folis de què constava. D'altra banda, les parts del sumari més desfavorables a Ferrer van ser filtrades als diaris integristes i conservadors (La Vanguardia, El Correu Català, El Noticiero Universal, L'Univers o el setmanari , proper a la Lliga Regionalista) alimentant així la campanya de premsa que havien iniciat l'endemà de la seva detenció, el 31 d'agost, i que continuaria fins i tot després d'haver estat executat. La seva finalitat era intentar demostrar que Ferrer i Guàrdia havia estat el "director" i "inductor" de la rebel·lió de la Setmana Tràgica, per contrarestar també així el moviment internacional de repulsa contra el processament de Ferrer.

Arran del procés i execució de Ferrer i Guàrdia, The Times va dir: "Per negligència o estupidesa, el govern ha confós la llibertat d'instrucció i consciència, el dret innat a raonar i expressar el seu pensament, amb el dret d'oposició, assimilant a una agitació criminal", Anatole France en carta oberta afirmava:"El seu crim és el de ser republicà, socialista, lliurepensador; el seu crim és haver creat l'ensenyament laic a Barcelona, instruït a milers de nens en la moral independent, el seu crim és haver fundat escoles", i William Archer: "Tota la vida activa de Ferrer hauria fet menys mal al catolicisme espanyol que el que li fa en l'actualitat la mera menció del seu nom".

A més, va provocar la caiguda del govern d' Antonio Maura, la qual cosa va conduir al seu torn a un deteriorament del sistema de torns entre els partits en què s'havia basat fins llavors l'estabilitat de la política espanyola. D'aquesta manera, Ferrer va adquirir una estatura simbòlica, convertint per a alguns, en una víctima sacrificada per la intolerància clerical, i per altres, en un exponent de la conspiració revolucionària en què participaven des dels anarquistes fins als liberals i els fils movia en secret la maçoneria. Aquest doble mite es va mantenir durant anys, fins que, amb la transició demogràfica, el personatge va anar caient en l'oblit.

En dues ocasions almenys, el juliol de 1910 i el març-abril de 1911, es va debatre al Congrés dels Diputats de Madrid la petició de revisió del procés a Ferrer i Guàrdia (i la consegüent rehabilitació), abonada pels diputats republicans i pel diputat socialista Pablo Iglesias, però en ambdues va ser rebutjada gràcies als vots dels dos partits dinàstics, el conservador i el Liberal, i els de la Lliga Regionalista. El que sí que es va aconseguir va ser que al desembre de 1911 el Consell Suprem de Guerra revoqués la part de la sentència que va determinar la confiscació de tots els béns de Ferrer i Guàrdia, en considerar el "responsable civil" dels incendis i els saquejos de la Setmana Tràgica, pel que van ser retornats als seus hereus.

Poc després de la seva mort, la seva obra més coneguda com és l'Escola Moderna, va ser portada a la pràctica, es van obrir arreu del món diverses Escoles Modernes inspirades en la seva pedagogia. Una de les més importants va ser la Modern School de Nova York, fundada en 1911.

La pedagogia llibertaria és una corrent educativa que vol aconseguir un mètode d'aprenentatge en el qual les persones es desenvolupen lliurement, sense que ningú imposi cap tipus d'autoritat, ja que es considera que aquesta és un impediment per assolir l'objectiu: aconseguir persones lliures, responsables, justes, igualitàries i felices.

El socialisme o l'anarquisme llibertari, difós per primera vegada per Pierre-Jo-seph Proudhon (1809-1865) i Mikhail Bakunin (1814-1876), s'anomena com una crítica alternativa i radical del capitalisme. Estudiar la ideologia política anarquista és entendre que no és una cadena que ha tancat i dirigeix solucions al sistema actual. L'educació per als anarquistes hauria de tenir, sobretot, una suposició anti-cismàtica i emancipadora, per tant, un biaix revolucionari. Molts teòrics i militants anarquistes al llarg de la història han considerat el paper de l'educació com a eix central per formar aquesta altra societat, sense classes i sense estat, més justa, solidària i fraternal. En aquest sentit, val la pena esmentar també el caràcter antiautoritari proposat per aquesta forma d'educació. El subjecte que passa per aquest procés ha d'emancipar-se completament i sotmetre's, de fet, a una transformació més profunda, convertint-se en un ésser humà "lliure", sense vincles amb el sistema i dotat de l'intel·lectual, físic i sobretot tot, autònom. Al final, la intenció és reforçar que no hi hagi jerarquies i tothom aprengui d'una certa manera, en aquest intercanvi pedagògic. Entenem, per tant, que la qüestió de la transformació social en el procés educatiu és primordial per començar el debat sobre la pedagogia llibertària. Cal reflexionar sobre el paper que té l'educació per promoure la transformació, en primer lloc individualment i en un moment posterior col·lectiu, ja que la concepció anarquista mateixa es converteix en coherent només si aquesta transformació - d'un subjecte oprimit per la societat en un tema llibertari i anarquista - es construeix col·lectivament, per al bé comú, no només per a l'individu.

La pedagogia llibertària és una proposta inacabada, formulada a partir de contribucions teòriques i pràctiques de diversos pensadors anarquistes. És una educació que té com a objectiu l'emancipació de l'home en la societat capitalista i la seva opressió diària, ja sigui en relació amb la classe, el gènere i la raça, o amb altres lluites i lluites socials i polítiques que han impregnat els darrers segles. Tracta d'una acció educativa que cal adaptar a tots els implicats, a la seva realitat històrica, política i social, i emfasitzar el diàleg, l'autoritarisme, l'autonomia individual per tal que el col·lectiu es reforci, i un protagonisme de totes les persones implicades en el procés d'ensenyament-aprenentatge. Des del segle XIX, han estat produïdes escoles lliures, pràctiques llibertàries i diferents anàlisis autodidactes. Tot això ha sigut un llarg procés teòric, que s'ha anat modificant al llarg del temps, i que presenta diferències entre els diferents pensadors.

La situació a Catalunya a finals del segle XIX era la següent:

- Creixement de la població gràcies a la industrialització.

- Extrema pobresa (sobretot a les zones urbanes, ja que s'instal·lava gent provinent de les zones rurals).

- Greu dèficit d'habitatges a causa d'aquest augment de la població.

- Elevat percentatge d' analfabetisme (en alguns barris de Barcelona era superior al 50%).

- Introducció de noves formes de pensar i organitzar-se.

Francesc Ferrer i Guàrdia va ser uns dels grans exponents teòrics d'aquesta corrent educativa. Davant d'aquesta situació, va crear la seva pròpia Escola Moderna, basant-se en els ideals i les intencions d'aquesta teoria, amb l'objectiu d'aconseguir que els nens i nenes arribin a ser persones instruïdes, verídiques, justes i lliures.

I, a l' Estat Espanyol:

- Hi havia un fort sentiment obrer.

- Existien grups d'obrers, pensadors, que creien en un món ideal i utòpic.

- Van sorgir revoltes obreres i la primera vaga general.

La pedagogia llibertària el que pretenia en aquell moment era:

- L' antiautoritarisme, s'empra sovint amb el significat ampliat del rebuig de totes les formes de coerció política, social o econòmica.

- L' educació integral, relacionat amb la dotació a les persones dels coneixements i habilitats bàsiques per desenvolupar-se al llarg de la vida.

- L'autogestió pedagògica.

-L'educació per al compromís moral i polític de transformació social.

Com diu Moraes: " Tot i que estava amagat de les teories pedagògiques i de la història de l'educació, la influència de les propostes llibertàries anarquistes va ser sorprenent al segle XX. Molts dels seus principis van ser absorbits per grans corrents pedagògics i reformes educatives, com les propostes de Celestin Freinet (1896-1966), la Nova Escola de John Dewey (1859-1952) i la pedagogia de Paulo Freire (1921-1997)" (Moraes, 2009).

L' Escola Moderna va ser un moviment de pedagogia llibertària que va tenir lloc durant la primera meitat del segle xx, i que va adoptar la filosofia d'ensenyament de Francesc Ferrer i Guàrdia. Aquest projecte estava dirigit específicament a les classes socials més baixes perquè tinguessin accés a una educació científica, democràtica i de qualitat, desenvolupant així les seves habilitats en una societat on l'educació estava limitada a les classes superiors i contribuint al desenvolupament educatiu per millorar les condicions socials. Per a donar impuls a aquest moviment reformador, va ser creada el 1906 la Lliga Internacional per a la Instrucció Racional de la Infància, els principis estatutaris de la qual establien que:

L'educació de la infància ha de fonamentar-se sobre una base científica i racional; en conseqüència, cal separar d'ella tota noció mística o sobrenatural.

La instrucció és part d'aquesta educació. La instrucció ha de comprendre també, al costat de la formació de la intel·ligència, el desenvolupament del caràcter, la cultura de la voluntat, la preparació d'un ésser moral i físic ben equilibrat, les facultats del qual estiguin associades i elevades a la seva màxima potència.

L'educació moral, molt menys teòrica que pràctica, ha de resultar principalment de l'exemple i en donar-se suport sobre la gran llei natural de la solidaritat.

És necessari, sobretot en l'ensenyament de la primera infància, que els programes i els mètodes estiguin adaptats el màxim possible a la psicologia del nen, cosa que gairebé no succeeix enlloc, ni en l'ensenyament públic ni en el privat.

Així doncs, els principis de Ferrer i Guàrdia defensaven la formació d'homes i dones aptes per a evolucionar sense parar, capaços de renovar els mitjans socials i renovar-se personalment. Apuntava a l'alliberació de l'individu per sobre de si mateix i de la societat. Una educació integral que inclou només el pensament, la sexualitat i els sentiments, així com el desenvolupament de la personalitat infantil.

L'escola moderna pretenia construir una ruptura de paradigmes educatius en aquell període, liderant un nou sistema pedagògic, intentant trencar els prejudicis racials, de classe, de color i de gènere que prevalien en diversos sistemes educatius en aquell moment, quan la majoria eren subordinats a l'Església Catòlica.. Els supòsits pedagògics que l'escola moderna proposava com a fonamentals en les seves accions quotidianes en l'entorn educatiu consistien no només en una instrucció integral, sinó també en un racionalisme com a pràctica a l'escola. A través d'explicacions racionals, s'ha pogut extreure valors que la societat portava i encara porta avui en dia, especialment la creença que la justícia i la desigualtat són "normals i no corregibles".

A més, va ser amb el pedagog català el fet de poder tenir la idea en la pràctica d'una educació menys vertical, d'un professor que transmetia coneixements i de l'estudiant passiu en el procés d'aprenentatge. La relació en l'espai educatiu va ser la construcció i el reforç de la dialèctica, l'intercanvi de coneixements tot el temps. El treball de Ferrer i Guàrdia no era només amb els seus alumnes en un espai restringit de l'escola. Es van dur a terme altres activitats amb altres educadors que van aplicar el mètode llibertari i van assistir el català a l'escola moderna.

Per ser anticlerical, per fomentar la solidaritat i l'educació lliure d'autoritat coercitiva, els anarquistes van ser grans adeptes a aquest moviment. Els sindicats i associacions obreres en els quals tenien influència van contribuir activament a fundar moltes Escoles Modernes i cursos per a adults basats en aquesta filosofia.

L'informe Equalitity of Educational Opportunity (EEO) de James S. Coleman el 1966, va assenyalar l'escàs efecte de l'escola en la igualtat educativa, marcant el context socioeconòmic i les diferències ètniques com a elements claus per a l'aprenentatge. Aquests supòsits inspirar dècades d'investigació sobre el paper de l'escola en el rendiment acadèmic, generant un discurs reproduccionista que negava la possibilitat de major igualtat.

Impacte internacional

El pedagog català Francesc Ferrer i Guàrdia (1859-1909) va buscar influències teòriques i pràctiques de principis basats en l'educació integral, propers als ideals de Proudhon i Bakunin, i va desenvolupar un model llibertari d'educació a la ciutat espanyola. , però després de la seva mort, va avançar a altres parts d'Espanya, després d'Europa i fins i tot d'Amèrica Llatina, on vam tenir escoles basades en el model d'escola moderna.

El reconeixement de les idees pedagògiques de Ferrer i Guàrdia va traspassar fronteres. Als Estats Units d'Amèrica hi van haver escoles inspirades en Ferrer i Guàrdia entre 1911 i 1959. La primera Escola Moderna o "Ferrer Center" dels Estats Units fou creada el 1911 per notables anarquistes, com ara Leonard Abbott, Alexander Berkman, Voltairine de Cleyre, i Emma Goldman. En el 1912, el director del centre era Will Durant. Hi van donar classe artistes i intel·lectuals com ara els pintors Robert Henri i George Bellows, i conferenciants convidats com Margaret Sanger, Jack London, i Upton Sinclair.

Convindria recordar, doncs, el missatge gravat en el peu del monument de Brussel·les on diu: "L'educació racionalista pot i ha de discutir-ho tot, situant prèviament als nens per sobre de la via amplia i directa de la investigació personal".

A més, és l'introductor de l'Escola Nova a Catalunya, situant-se a l'avantguarda dels moviments de renovació pedagògica. Aquest esperit d'excel·lència educativa el veiem reflectit, a banda de Ferrer i Guàrdia, en pedagogs com Pau Vila i Dinarès (1881 - 1980), Rosa Sensat (1873-1961), Joan Bardina (1877-1950), Alexandre Galí (1886-1969) i Anna Rubiés (1881-1963), entre d'altres.

Ferrer i Guàrdia va tenir una carrera professional ben curta com a pedagog i docent, però el seu model pedagògic, compromès amb un ideal d'emancipació dels éssers humans, s'implementà per tota la península i arribà a diversos països d'arreu del món: Portugal, Itàlia, Bèlgica, Suïssa, Ucraïna, els Estats Units, Mèxic, l'Uruguai, l'Argentina i el Brasil.

L'ocultació de l'Escola Moderna de Francesc Ferrer i Guàrdia continua sent avui una constatació dels civilitzats fets punibles en la institucionalització simbòlica dels poders pedagògics. En l'actual crisi del sistema educatiu internacional i quan la institució escolar perd legitimitat com a transmissora de sabers, les mirades retrospectives poden orientar-nos cap a horitzons o-tòpics en els quals anhelar noves (re) contextualitzacions crítiques. El model d'educació física adoptat en les escoles racionalistes catalanes de principis del segle XX respon a la identificació d'un model educatiu crític, social -no institucional-, universal i no-bel·ligerant, que avui serveix de mirall per revisar i reflexionar al voltant de les possibilitats d'una educació física crítica.

El lliurepensament és una actitud filosòfica d'afirmació de la capacitat de l'ésser humà de no trobar-se subjectat a cap autoritat dogmàtica, sigui de la naturalesa que sigui, i d'emprar l'anàlisi racional i crítica davant de tota proposició que empri argumentació d'autoritat. En altres paraules, el lliurepensament és la doctrina basada en la independència individual de la raó.

Aquesta actitud es troba llargament lligada a concepcions oposades que qüestionen la naturalesa de les religions, tals com l' ateisme, l' agnosticisme o el racionalisme. Igualment, la idea es troba relacionada amb l' escepticisme i l' humanisme i en l'essència de la francmaçoneria i l' anarquisme contemporanis.

L'obra de referència per conèixer el lliure pensament espanyol és el llibre Masonería y librepensamiento en la España de la Restauración que Pedro Álvarez Lázaro publicà l'any 1985. En la seva introducció l'autor afirmava: "las palabras libre-pensamiento han sido interpretadas de muchas maneras" i que "su interpretación ha dado lugar a exégesis muy diferentes".

Ferrer i Guàrdia mostra el seu lliurepensament amb la política utilitzada a la seva Escola Moderna, que va suposar un atac frontal als valors tradicionals de l'època, avenços en el camp de la teoria i la pràctica pedagògica i un gran impacte polític.

El seu lliure pensament es basava en els principis que va implantar en l'Escola Moderna, que es veien reflectits en:

L'abolició de premis i càstigs.

La coeducació de sexes.

Paidocentrisme, activisme.

La defensa de contactes amb la natura.

Un lligam entre escola i medi.

L'aplicació d'avenços tècnics-educacionals.

L'adscripció al moviment "higienista".

Cultura popular

Durant la Guerra Civil espanyola, el Teatre Borràs de Barcelona va portar el seu nom, al costat de l'Aribau Club que, construït pels sindicalistes llibertaris, es va inaugurar amb el nom de Durruti i el desaparegut cinema Vergara, que es va inaugurar amb el nom d'Ascaso, formant l'anomenada trilogia dels "màrtirs" de la causa anarquista, com indica la làpida construïda en el Cementiri de Montjuïc de Barcelona.

A la muntanya de Montjuïc (Barcelona) hi ha un monòlit i una estàtua col·locats el 1990 com a reconeixement públic de la ciutat de Barcelona a Ferrer i Guàrdia. Aquest monument és una rèplica de l'instal·lat en memòria del pedagog anarquista el 1911 a Brussel·les, exactament a l'Avinguda Franklin Roosevelt, enfront de la Universitat Lliure de Brussel·les. A més, diversos emplaçaments públics i institucions culturals i educatives duen el seu nom, com l'Institut d'Educació Secundària Francesc Ferrer i Guàrdia de Sant Joan Despí.

El 31 de març de 2011, el Ple de l' Ajuntament d'Alella, va aprovar la concessió del títol de fill predilecte del municipi, per la seva rellevància històrica, la transcendència i vigència de la seva contribució a la pedagogia, la seva aportació a la divulgació del coneixement i la seva condició d'alellenc més universal.

La revolució pedagògica de Ferrer i Guàrdia és una exposició, que obre les seves portes en el Castell de Montjuïc, a Barcelona, on per primera vegada, els objectes personals de Ferrer i Guàrdia veuen la llum: llibretes manuscrites amb anotacions i poemes, pensaments escrits des de la presó i, fins i tot, la seva agenda de contactes. La revolució pedagògica de Ferrer i Guàrdia està centrada en la figura de Francesc Ferrer i Guàrdia i posa en relleu el seu paper en la renovació pedagògica a Catalunya i arreu del món, amb la creació de l'Escola Moderna. L'exposició tracta els referents, objectius, principis, repercussió i abast de la seva gran obra: l'Escola Moderna, el model pedagògic de la qual va significar una autèntica revolució pedagògica en un context social convuls i amb un sistema educatiu precari.

L'exposició La Revolució Pedagògica de Ferrer i Guàrdia compta amb la col·laboració especial de la Fundació Ferrer i Guàrdia.

# data[].attributes.attachment_link.description
Francesc Ferrer i Guàrdia ( Alella, 10 de gener de 1859 - Montjuïc (Barcelona), 13 d'octubre de 1909) va ser un important pedagog anarquista i lliurepensador català. Va crear l' Escola Moderna (1901-1906) que va significar una posada en pràctica de la seva pedagogia llibertària.

# data[].attributes.headline
Impacte Primera Guerra Mundial a Espanya (28 jul. 1914 – 11 nov. 1918)

# data[].attributes.subject
Impacte Primera Guerra Mundial a Espanya (28 jul. 1914 – 11 nov. 1918)

# data[].attributes.body
Espanya en la Primera Guerra Mundial es va mantenir neutral durant tot el conflicte, però aquest va tenir importants conseqüències econòmiques, socials i polítiques per al país, fins al punt que se solen situar en els anys de la guerra l'inici de la crisi de sistema de la restauració, que el 1923 s'intentaria resoldre mitjançant un cop d'Estat que va donar pas a la instauració de la dictadura de Primo de Rivera.

# data[].attributes.headline
Revolució Russa Octubre 1917 i Tensions revolucionàries a Europa

# data[].attributes.subject
Revolució Russa Octubre 1917 i Tensions revolucionàries a Europa

# data[].attributes.body
La Revolució Russa va significar en els anys vint un doble “perill” per a les democràcies occidentals europees. D’una banda, des d’Europa es temia que el procés revolucionari soviètic podia contagiar-se als països fronterers, joves estats com Finlàndia, Polònia o els estats Bàltics. Però malgrat això, el perill que els Estats occidentals consideraven més greu era l’amenaça ideològica que podia subvertir no tan sols els règims polítics, sinó l’ordre social capitalista establert.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
la influència de la revolució russa a espanya

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
comintern; psoe-ugt; cnt; revolució russa; partits comunistes; espanya

# data[].attributes.attachment_link.title
La influència de la Revolució Russa a Espanya

# data[].attributes.attachment_link.description
Autoría: Josep Sánchez Cervelló. Localización: La Revolució que havia de canviar el món: Cent anys del 1917, 2018. Artículo de Libro en Dialnet.

# data[].attributes.body
La Vaga general a Espanya de 1917 o vaga general revolucionària de 1917, a Espanya, es refereix a la vaga general, -considerada pel seu caràcter una vaga general revolucionària que va tenir lloc a Espanya el mes d'agost de 1917. Va ser convocada per la UGT (socialista) i el Partit socialista Obrer Espanyol, i en alguns llocs va ser recolzada per la CNT (anarcosindicalista). La vaga general va tenir lloc en el context històric de la Crisi de 1917, durant la monarquia d'Alfons XIII d'Espanya i el govern d'Eduardo Dato.

# data[].attributes.body
Fa un segle, un moviment polític liderat pel catalanisme va intentar sense èxit un procés constituent aliant-se amb l'esquerra espanyola | La Lliga de Francesc Cambó i Prat de la Riba, després que el govern espanyol decretés l'estat de guerra, van optar per la via pactista i van acabar enviar ministres a Madrid

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aquesta informació es va publicar originalment el 8 de juliol de 2017 i, per tant, la informació que hi apareix fa referència a la data especificada.

El 1917 va ser un any revolucionari a Europa. La Primera Guerra Mundial (1914-1918) dessagnava el continent i a l'octubre, Rússia veuria caure l'imperi dels tsars i el naixement de la Unió Soviètica. A Espanya, neutral en el conflicte armat, els problemes s'amuntegaven sobre el règim monàrquic borbònic. Alfons XIII -besavi de l'actual monarca Felip VI- regnava i volia governar alhora. Al govern se succeïen els dos partits del sistema, el Liberal i el Conservador, amb poques diferències a la pràctica, de base oligàrquica.

El moviment obrer restava fora dels estrets marges del sistema polític. A les grans ciutats, el republicanisme prenia força. A Catalunya, la Mancomunitat presidida per Enric Prat de la Riba, exercia com a incipient estructura de govern, però menystinguda pel poder central, que es negava a traspassar-li competències.

Aquell va ser un any molt dur per a les classes populars, que malvivien amb sous baixos mentre es produïa un encariment dels preus dels productes bàsics. El malestar s'estenia per la península. A la primavera, l'aparició de les Juntes de Defensa -moviment d'associacionisme que va reclamar millores en les condicions de vida dels uniformats- va provocar la caiguda del govern liberal i la formació d'un nou ministeri, encapçalat pel conservador Eduardo Dato, un home poc amic del conflicte, discret i poc imaginatiu. El primer que va fer va ser tancar les Corts, ja que no hi tenia majoria.

El catalanisme lidera un projecte constituent

Prat de la Riba i Francesc Cambó, líders de la Lliga, van decidir aleshores impulsar un ampli moviment de protesta per forçar una reforma de l'Estat. Van convocar una reunió a Barcelona, on és ara el Parlament de Catalunya, a la qual van convidar els diputats espanyols que hi volguessin assistir. La resposta va ser positiva per part de Pablo Iglesias, el líder del PSOE, els republicans moderats de Melquíades Álvarez, el Partit Radical d'Alejandro Lerroux i alguns monàrquics liberals.

El 5 de juliol de 1917, al palau del parc de la Ciutadella, es va escenificar una aliança de la Lliga i els catalanistes republicans amb l'esquerra espanyola. Es va demanar al govern que convoqués unes Corts constituents i que es duguessin a terme les reformes profundes que exigia la situació, inclosa la concessió de l'autonomia per a Catalunya. Si no es feia així, convocarien una altra assemblea el 19 de juliol.

La resposta del govern: la llei marcial

La reacció de Dato no va ser el diàleg. El govern va decretar la llei marcial a Barcelona i va imposar la censura de premsa. Una mesura aquesta que no era inhabitual davant de qualsevol brot de protesta incontrolable. De cop, el poder central es va trobar amb tres rebel·lions alhora: una de política, formada per totes les oposicions civils i democràtiques; una de social, amb la CNT i UGT al davant, i finalment un inici d'insubordinació militar. L'amenaça era seriosa.

El 19 de juliol, malgrat tot, l'Assemblea de Parlamentaris es va reunir a Barcelona. Van assistir-hi prop de 70 diputats i senadors. En plena sessió, van entrar al palau efectius de la Guàrdia Civil, que van treure un a un els parlamentaris. La sessió s'havia acabat.

En aquell moment, la descoordinació dels diversos focus d'oposició ja era coneguda. Els sindicats, en actitud de radicalització, no volien saber res de la Lliga de Cambó. Per la seva banda, la propaganda governamental contra una Assemblea "separatista" va donar els seus fruits. Les Juntes de Defensa no van voler afegir-se al projecte constituent. No només això, sinó que l'oficialitat es va posar a les ordres del govern enfront el moviment sindical.

El govern espanyol va respondre amb la repressió.

Repressió contra els obrers

Els sindicats van decidir convocar una vaga revolucionària el mes d'agost. Sembla que el govern va saber aprofitar un conflicte molt greu entre els ferroviaris valencians per adoptar una actitud intransigent, dir no a les reivindicacions d'augment salarial i precipitar la vaga general perquè fracassés. Aquell va ser un agost de foc i sang. El govern no va dubtar a mobilitzar l'exèrcit per reprimir els treballadors i es van produir prop de cent morts i centenars de ferits.

Davant la radicalització del moviment obrer, la Lliga es va espantar. Els càlculs de Madrid van resultar exitosos. La burgesia catalanista recularia al no poder assumir l'actitud dels sindicalistes. I sense que apareguessin fissures dins de l'exèrcit, Dato es considerava fort. A més, la mort de Prat de la Riba a l'agost va deixar la Lliga sense el seu talent més destacat.

La Lliga fa marxa enrere

Després de l'estiu, apagat el foc de la vaga, la Lliga i els republicans van voler reprendre l'Assemblea de Parlamentaris, que es va reunir a l'Ateneu de Madrid. Dato es va tancar en banda a cap mena de reforma. Però el rei Alfons XIII va ser més astut. Les coses no podien continuar de la mateixa manera si es tractava de preservar l'essencial de l'hegemonia del sistema. Els vells partits liberal i conservador no podien mantenir el control social per si sols. Calia una mesura imaginativa.

El rei va proposar aleshores la sortida de Dato i la formació del primer govern de concentració de la història d'Espanya, amb presència de liberals, conservadors i regionalistes catalans. I va proposar a la Lliga que entrés a l'executiu. El liberal García Prieto va formar un govern i Cambó va enviar el seu braç dret, Joan Ventosa, a exercir de ministre de Finances, mentre un altre catalanista, Felip Rodés, ocupava Instrucció Pública.

La inviabilitat de la reforma d'Espanya

En acceptar que la Lliga entrés al govern, Cambó va trencar amb el projecte de procés constituent. Va optar per intentar una reforma gradual sense trastocar les bases del règim. Amb els mesos, es va obrir pas la veritable realitat: si la monarquia no es decidia a impulsar un programa de reformes profundes, si l'Estat continuava en mans dels blocs oligàrquics de l'Espanya castellana, la simple presència de ministres catalanistes al govern no tenia recorregut.

Aquell govern va durar mesos. Se'n van formar d'altres també amb presència de la Lliga. Cambó va ser ministre, però res essencial va ser modificat. El 1919, el catalanisme va llançar la Campanya per l'Autonomia, que intentava aprofitar la victòria aliada a la primera Guerra Mundial i la caiguda dels grans imperis (Alemanya, Àustria-Hongria) per demanar el reconeixement de la personalitat catalana. La resposta de l'Estat sempre va ser negativa.

Perquè Catalunya recuperés poder va ser necessari un canvi de règim a Espanya, el 1931, amb la proclamació de la República. Sense un canvi en la correlació de forces en el bloc dominant, res era possible. Lliçons de la història.

Mostra el teu compromís amb NacióDigital.
Fes-te subscriptor per només 5,90€ al mes, perquè la informació de qualitat té un valor.
Fes-te subscriptor

# data[].attributes.attachment_link.title
L'Assemblea de Parlamentaris del 1917: un intent fracassat de reformar Espanya

# data[].attributes.attachment_link.description
Fa un segle, un moviment polític liderat pel catalanisme va intentar sense èxit un procés constituent aliant-se amb l'esquerra espanyola | La Lliga de Francesc Cambó i Prat de la Riba, després que el govern espanyol decretés l'estat de guerra, van optar per la via pactista i van acabar enviar ministres a Madrid

# data[].attributes.headline
Trienni Bolxevic a Andalusia (1918-1920)

# data[].attributes.subject
Trienni Bolxevic a Andalusia (1918-1920)

# data[].attributes.body
Trienni Bolxevic és la denominació que es dóna per la historiografia espanyola (a partir de l'estudi de Juan Díaz del Moral, que utilitza l'expressió trienni bolxevista)[1]al període entre 1918 i 1920 (o 1921), emmarcat en l'última etapa de la Restauració borbònica, en el que es van produir importants conflictes socials a Espanya, utilitzant-se habitualment l'expressió de forma restringida per referir-se a les revoltes, manifestacions i vagues que es van produir a la meitat sud d'Espanya, especialment al camp andalús.[2] Les esperances provocades per les notícies que arribaven de la revolució russa entre les masses depauperades es van deixar notar, segons el context local, en moviments urbans o rurals.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Trienni Bolxevic és la denominació que es dóna per la historiografia espanyola (a partir de l'estudi de Juan Díaz del Moral, que utilitza l'expressió trienni bolxevista) al període entre 1918 i 1920 (o 1921), emmarcat en l'última etapa de la Restauració borbònica, en el que es van produir importants conflictes socials a Espanya, utilitzant-se habitualment l'expressió de forma restringida per referir-se a les revoltes, manifestacions i vagues que es van produir a la meitat sud d'Espanya, especialment al camp andalús. Les esperances provocades per les notícies que arribaven de la revolució russa entre les masses depauperades es van deixar notar, segons el context local, en moviments urbans o rurals.

Des d'almenys la crisi de 1917, l'agreujament de la situació precària dels treballadors, tant en el camp ( jornalers sense terres) com a les fàbriques ( proletariat industrial) era insostenible (disminució de la producció, augment de l'atur, disminució dels salaris reals davant l'augment dels preus, etc.) La resposta dels partits dinàstics (els únics amb possibilitats reals d'arribar al govern en el sistema turnista) al que s'anomenava qüestió social va incloure mesures similars a les quals als països més avançats (com Alemanya) havien iniciat el denominat estat social, però d'abast molt limitat. La inoperància de la Comissió de Reformes Socials havia donat pas als més actius però insuficients programes d'un conjunt d'institucions d'esperit regeneracionista: l' Institut de Reformes Socials (1903), l' Institut Nacional de Previsió (1908) i el Ministeri de Treball (1920). El govern del Comte de Romanones (desembre de 1918 - abril de 1919) es va caracteritzar per reaccionar al descontentament social amb mesures com l'inici del sistema públic de pensions i la jornada laboral de vuit hores (3 d'abril de 1919, no aplicada fin el 23 de setembre) La llei de descans dominical, del govern d' Antoni Maura, havia entrat en vigor el 1904.

Es va produir un increment notable de l'afiliació sindical. Les principals reivindicacions dels treballadors se centraven en l'augment salarial i la disminució de la jornada laboral. Les ideologies que predominaven en el moviment obrer espanyol era les tendències anarquista (sindicat CNT, oposat a la participació en el sistema polític) i marxista (sindicat UGT, vinculat al partit socialista - PSOE-), amb diferent implantació territorial (predomini anarquista a Catalunya i Andalusia, predomini socialista al País Basc i Madrid). L'impacte de la revolució russa de 1917 va ser molt important. Inicialment fins i tot la revolució bolxevic o d'Octubre va gaudir de la simpatia d'ambdues tendències, que hi van enviar observadors. No va ser fins a diversos anys més tard que es va aclarir l'alineament de cada organització. La CNT va estar present en la o tercera internacional des del 10 de desembre de 1919 fins a l'informe d' Ángel Pestaña el 1922. La participació del PSOE en la refundació de la internacional socialista juntament amb els partits d'orientació socialdemòcrata (la segona internacional i mitja - Fernando de los Ríos Urruti havia desaconsellat la vinculació amb els bolxevics-) va provocar l'escissió del Partit Comunista Obrer Espanyol (1921), que es va fusionar amb el preexistent Partit Comunista Espanyol per crear el Partit Comunista d'Espanya (novembre de 1921), tots ells grups minoritaris.

A zones camperoles d'Andalusia i Extremadura, on les mobilitzacions obreres s'havien mantingut en un nivell baix des dels grans moviments de 1903-1904, es va produir un fort procés de politització dels jornalers, que es van afiliar massivament als sindicats (un total de 100 854 afiliats a la Confederació Regional Andalusa de la CNT al desembre de 1919, 23 900 afiliacions de treballadors agrícoles a la UGT entre octubre de 1918 i juliol de 1919), que inicialment va obtenir certes concessions (reconeixement dels sindicats i de la negociació salarial, abolició del preu fet). Entre la tardor de 1918 i l'estiu de 1919 es va aconseguir el màxim nivell de mobilitzacions, amb nombroses vagues, com la vaga general de la província de Còrdova convocada pel congrés de Castro del Río (octubre de 1918) i la segona vaga general, de març de 1919, que es va estendre per tota Andalusia. En aquest moment les mobilitzacions es van radicalitzar a través de moviments per a l'ocupació de terres amb pretensió de repartiment de les propietats (entre els lemes difosos estaven la unió fa la força i la terra per a qui la treballa), crema de collites, ocupació dels ajuntaments, etc. El temor que es va estendre entre propietaris i patrons va provocar la seva retirada a les grans ciutats, al mateix temps que s'acceptaven pujades salarials (Díaz del Moral estimava un increment nominal del 150% entre 1917 i 1921, encara que sobre dades de jornals de sega que no poden generalitzar-se). A partir de maig de 1919 les mobilitzacions de jornalers van ser reprimides amb duresa, declarant-se l'estat de guerra. Es van il·legalitzar les societats obreres i els seus dirigents foren empresonats. El moviment obrer andalús va començar una fase de reculada, i l'afiliació sindical va descendir.

En un context social burgès, però coincidint amb el moment previ a la major intensitat de l'agitació camperola, l'1 de gener de 1919 Blas Infante va redactar el Manifest Andalusista de Còrdova.

A la ciutat de Barcelona es va viure una veritable edat de plom d'extraordinària violència, amb una escalada d'atemptats de grups armats ( pistolerisme) relacionats amb patrons i obrers, i la política de dura repressió contra ells del governador Severiano Martínez Anido.

Al denominat problema militar i a les creixents dificultats de la colonització del Marroc, que van culminar en el desastre d'Annual (22 de juliol de 1921), corresponia, des del moviment obrer, una històrica oposició al militarisme (com la que havia protagonitzat la Setmana Tràgica de 1909). La crisi política que es va obrir a partir d'Annual va portar al cop d'estat del general Primo de Rivera (13 de setembre de 1923) i al consegüent període de dictadura.

# data[].attributes.attachment_link.description
Trienni Bolxevic és la denominació que es dóna per la historiografia espanyola (a partir de l'estudi de Juan Díaz del Moral, que utilitza l'expressió trienni bolxevista) al període entre 1918 i 1920 (o 1921), emmarcat en l'última etapa de la Restauració borbònica, en el que es van produir importants conflictes socials a Espanya, utilitzant-se habitualment l'expressió de forma restringida per referir-se a les revoltes, manifestacions i vagues que es van produir a la meitat sud d'Espanya, especialment al camp andalús.

# data[].attributes.body
La vaga de la Canadenca va ser un moviment de reivindicació laboral adreçat a 1919 per la Confederació Nacional de l'Treball (CNT) que va incloure vagues, boicots i insubmissió civil iniciada a l'empresa elèctrica Regs i Força de l'Ebre, pertanyent a Barcelona Traction, Light and Power Company, limited, més coneguda com la Canadiense.a Va començar el 5 de febrer de 1919 a Barcelona i al llarg dels quaranta-quatre dies que va durar va paralitzar la ciutat i el 70% de tota la indústria catalana en una de les vagues més importants de la història de Espanya.2

Va constituir un gran èxit de el moviment obrer espanyol i de la CNT en particular ja que es van aconseguir: millores salarials, la readmissió d'obrers acomiadats, l'alliberament de milers de detinguts durant la vaga i la jornada laboral de vuit hores amb la sanció de el Decret de la jornada de vuit hores de treball, 3 convertint a Espanya en el primer país que promulgava per llei aquesta reivindicació obrera. Després d'ella la CNT es va situar com una de les forces socials més importants de Catalunya i d'Espanya.

# data[].attributes.headline
Assassinat Salvador Seguí- Pistolerisme(10 de març de 1923)

# data[].attributes.subject
Assassinat Salvador Seguí- Pistolerisme(10 de març de 1923)

# data[].attributes.body
El 10 de març de 1923, els dirigents obrers Salvador Seguí, el Noi de el Sucre, i Francesc Comas, el Paronas, van ser assassinats per pistolers de la patronal catalana a la confluència dels carrers de Sant Rafael i de la Cadena, en aquesta cantonada . Aquests assassinats es van produir en un context de gran violència social.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El 10 de marzo de 1923, los dirigentes obreros Salvador Seguí, el Noi del Sucre, y Francesc Comas, el Paronas, fueron asesinados por pistoleros de la patronal catalana en la confluencia de las calles de Sant Rafael y de la Cadena, en esta esquina. Estos asesinatos se produjeron en un contexto de gran violencia social.

Entre 1919 y 1922, Cataluña vivió bajo el estado de excepción y con las garantías constitucionales suspendidas, pero la lucha sindical se había incrementado y consolidado gracias a nuevas formas de organización y acción que habían contribuido a la victoria de la Huelga de La Canadiense y la consecución de las 8 horas laborales.

Desde la Federación Patronal de Barcelona se decidió detener el sindicalismo con las pistolas y se recurrió a bandas de pistoleros a sueldo para asesinar a dirigentes obreros, mientras algunos grupos obreros respondían también con violencia, asesinando a los patrones y directores de empresa. La violencia de aquellos años en las calles de Barcelona fue desigual: entre 1921 y 1923 fueron asesinados 9 patrones, 13 directivos de empresa, 2 policías y 128 dirigentes obreros sindicalistas. El año 1923, señalado con el asesinato de Salvador Seguí, máximo dirigente obrero, decapitó el movimiento obrero para dejar el camino libre a la dictadura del general Primo de Rivera pocos meses después.

# data[].attributes.attachment_link.title
El pistolerismo y el asesinato de Salvador Seguí y Francesc Comas - Programas de Memoria

# data[].attributes.attachment_link.description
El 10 de marzo de 1923, los dirigentes obreros Salvador Seguí, el Noi del Sucre, y Francesc Comas, el Paronas, fueron asesinados por pistoleros de la patronal catalana en la confluencia de las calles de Sant Rafael y de la Cadena, en esta esquina. Estos asesinatos se produjeron en un contexto de gran violencia social.

# data[].attributes.headline
 DOCUMENT CRISI SOCIAL Al SEGLE XX (1909-1921)

# data[].attributes.subject
 DOCUMENT CRISI SOCIAL Al SEGLE XX (1909-1921)