# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Що стало наслідком підписання СРСР угоди, уривок із якої наведено?

"...Держави-учасниці поважатимуть права людини та основні свободи, включаючи свободу думки, совісті, релігії та переконань, для всіх, незалежно від раси, статі, мови та релігії..."?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Падурару Віталій Тодорович

# data[].attributes.attachment_link.title
Дисидентський рух у 1970 -1980 рр. | Тест з історії України - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Що стало наслідком підписання СРСР угоди, уривок із якої наведено? "...Держави-учасниці поважатимуть права людини та основні свободи, включаючи свободу думки, совісті, релігії та переконань, для всіх, незалежно від раси, статі, мови та релігії..."?

# data[].attributes.attachment_link.title
Українські дисиденти

# data[].attributes.attachment_link.description
Знайдіть відповідність між фото та підписом

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ukrainian Institute of National Remembrance

# data[].attributes.attachment_link.title
Люди Свободи. В'ячеслав Чорновіл

# data[].attributes.attachment_link.title
Обличчя української історії. В'ячеслав Чорновіл

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Основу дисидентського руху становили високоморальні люди, слова яких були значущими для суспільства. Їх недостатньо ув'язнити: необхідно було зламати психологічно.

4 січня 1972 року о 21:20 у потягу Москва - Прага за неправильне заповнення документів прикордонники затримали громадянина Бельгії Ярослава Добоша. Тимчасово, до з'ясування обставин, затриманого поселили в готелі "Україна" у прикордонному містечку Чоп.

"Випадкове" затримання в поїзді було інсценоване КГБ, який насправді вже кілька днів "вів" бельгійського туриста. Добош зацікавив чекістів після того, як у Києві зустрівся з літературознавцем Зіновією Франко, дисидентом і об'єктом справи "Блок". Цікавість переросла у підозру, коли Добош попросив Зіновію зв'язати його з іншим об'єктом цієї справи - Іваном Світличним.

Василь Стус, заарештований 13 січня 1972 року. Архів СБУ

За підозрілим туристом встановили стеження, яке підтвердило, що під час прогулянки Львовом він намагався виявити "хвіст". Під час митного контролю на станції Чоп серед речей Ярослава Добоша виявили записку з іменем ще одного об'єкта "Блоку" - поета Ігоря Калинця. Цього було досить, аби турист із підозрюваного став затриманим.

5 січня 1972 року кагебісти, маючи на руках санкцію прокурора Львівської області, провели особистий обшук Ярослава Добоша. "На пропозицію видати наявні в нього документи, які вивозилися з СРСР за кордон, - звітували чекісти керівнику компартії УРСР Петру Шелесту, - іноземець пред'явив металеву коробочку із вкладеними в неї вісьмома фотоплівками, які він, згідно з першою заявою, отримав від невідомої особи у Львові. На фотоплівках відзнято "Словник українських рим", автором якого є Караванський С., котрий перебуває в ув'язненні".

Крім того, в Добоша виявлено фото засудженого Валентина Мороза та об'єкта справи "Блок" Василя Стуса. Під час "бесіди" з органами безпеки іноземець визнав, що намагався в Україні отримати інформацію про заарештованих представників інтелігенції та вивезти книгу Караванського для друку за кордоном. Чекісти зафіксували, що на завершення Добош заявив, що "протестує проти арештів Мороза, Караванського та інших письменників і наукових співробітників, які нібито боролися за українську мову і культуру".

Затримання на кордоні дало КГБ необхідну ланку для подальшого розгортання власної політичної гри. Ярослав Добош, студент Лювенського католицького університету, член Спілки української молоді, який вивозив заборонений самвидав, став уособленням безпосереднього зв'язку руху опору в Україні із закордонними націоналістичними центрами. Тож радянська пропаганда тепер змогла представити дисидентів як "націоналістичних наймитів" та "запроданців капіталістичного Заходу". Підготувавши ідеологічну платформу та зібравши від липня 1971 року (початку операції "Блок") вдосталь інформації, чекісти перейшли до активних дій - масових арештів дисидентів.

В'ячеслав Чорновіл, заарештований 12 січня 1972 року. Архів СБУ

Хвиля репресій 1972 року мала поставити остаточну крапку в існуванні руху опору в Україні, тому була особливо масштабною, а вироки засудженим - особливо жорстокими. Тільки в перший місяць цього року заарештовано близько 20 дисидентів, серед них найвідоміші і знакові постаті - В'ячеслав Чорновіл, Євген Сверстюк, Іван Світличний, Василь Стус, Іван Гель, Ірина Калинець, Стефанія Шабатура. Загалом протягом 1972 року заарештовано близько 100 осіб, 89 із них засуджено за антирадянську діяльність.

Проте в КГБ розуміли, що самими тільки арештами зламати рух опору в Україні не вдасться, адже на заміну одним з'являться інші. Дисидентський рух не був чисельним (за даними самвидаву, його активістами були близько 600 осіб), не мав розгалуженої структури, яка охоплювала б усі прошарки суспільства (це були майже виключно представники інтелігенції).

Небезпека для режиму полягала в іншому: основу руху становили високоморальні люди, слова яких були значущими для всього суспільства. Тож їх недостатньо ув'язнити, адже так вони можуть перетворитися на мучеників, які навіть з-за ґрат впливатимуть на інших. Затриманих треба зламати психологічно, змусити відмовитися від своїх ідей, від своїх товаришів, від самих себе. Обставини раптового затримання, перебування у в'язниці під час слідства і жорстокі судові рішення мали послужити цьому. Тож чекісти 1972 року намагалися повторити подвиг своїх попередників з 1937 року, коли багато підсудних визнавали все необхідне владі, зрікаючись власних поглядів.

Натомість як заарештовані дисиденти, так і ті, що ще залишалися на волі, майже відразу розпочали боротьбу за відстоювання своїх прав. "Люди добрі, дуже вже негаразд ви чините... - так починав свого листа від 23 січня 1972 року керівникам компартії Василь Стус, який вже десять днів перебував у в'язниці. - Спам'ятайтеся, люди добрі. Після нас із Вами потопу не буде, а "буде син, і буде мати, і будуть люди на землі", і тоді Вашим дітям буде соромно за Вас. Твердо вірю, що через кілька років буде соромно і кожному з Вас за те, що ви чините не по правді".

Не мовчали й побратими затриманих, які залишилися на свободі. Голова КГБ УРСР Віталій Федорчук 28 січня інформував керівника компартії УРСР Шелеста: "Оперативним шляхом отримані дані, що деякі об'єкти справи "Блок" та їхні однодумці на волі продовжують обговорювати питання розсилки телеграм з приводу арештів в Україні у різні радянсько-партійні органи і домовляються відправляти такі телеграми з різних міст республіки з метою створення видимості "масового протесту". У Львові, за даними КГБ, таку роботу проводить Михайло Горинь.

У березні 1972 року кияни Євген Пронюк, Василь Лісовий та Василь Овсієнко підготували та поширили новий, шостий номер самвидавного журналу "Український вісник", редактор якого, В'ячеслав Чорновіл, вже три місяці перебував у в'язниці. Таким чином вони намагалися не лише відвести від затриманих звинувачення у виготовленні цього видання, але й підхопити їхню ініціативу та інформувати громадськість про нову хвилю репресій.

Сподівання КГБ на те, що раптові масові арешти викличуть розгубленість і приголомшеність у середовищі дисидентів, поки не виправдовувалися. Не відіграла потрібної чекістам ролі і перша покаянна заява фігуранта справи "Блок" Зіновії Франко, опублікована 2 березня 1972 року в газеті "Радянська Україна".

Речі, вилучені у В. Чорновола під час арешту. Архів СБУ

Продовженням пропагандистської кампанії, спрямованої проти дисидентів, стала проведена органами безпеки у червні 1972 року прес-конференція з участю затриманого на початку року Ярослава Добоша. Він публічно засудив свою націоналістичну діяльність на Заході, розповів про зв'язки із заарештованими дисидентами.

"Мене попросили зробити заяву такого змісту... - почав свій виступ Добош, - Виконуючи завдання ОУН, я 27 грудня 1971 року виїхав у Радянський Союз. В обумовлених місцях я зустрівся з І. Світличним, З. Франко і Л. Селезненко і при сприянні Селезненка зустрівся з А. Коцуровою. Усіх цих осіб я проінформував про антирадянську діяльність українських організацій на Заході і про те, що українські націоналісти у своїй діяльності співпрацюють із сіоністами, а від них я отримав політичну інформацію, яка була мені потрібна і документи... Запевняю радянський уряд, що ніколи в житті я більше не буду займатись антирадянською діяльністю, і, якщо мені дадуть можливість повернутись у Бельгію, то я ніколи не вчинятиму жодних дій проти Радянського Союзу".

Матеріали прес-конференції під гучними заголовками "Українські буржуазні націоналісти - найманці імперіалістичних розвідок" КГБ розмістив у республіканських і обласних газетах та на радіо. Сам Ярослав Добош, помилуваний радянською владою, повернувся до Бельгії. Тут він відмовився від озвучених у Києві свідчень як від поданих під примусом. Так закінчилася для нього ця справа, натомість в Україні її відголос лунав ще довго...
Володимир В'ятрович

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія з грифом "секретно": операція "блок". Дія перша

# data[].attributes.attachment_link.description
Основу дисидентського руху становили високоморальні люди, слова яких були значущими для суспільства. Їх недостатньо ув'язнити: необхідно було зламати психологічно. 4 січня 1972 року о 21:20 у потягу Москва - Прага за неправильне заповнення документів прикордонники затримали громадянина Бельгії Ярослава Добоша. Тимчасово, до з'ясування обставин, затриманого поселили в готелі "Україна" у прикордонному містечку Чоп.

# data[].attributes.attachment_link.title
ШІСТДЕСЯТНИКИ, ч.3 // Машина Часу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
35 років тому, 9 листопада 1976 року, Микола Данилович Руденко на прес-конференції в Москві оголосив про створення в Україні цієї правозахисної організації. Через дві години у вікна його житла під Києвом полетіли шматки цегли і каміння. Так КГБ відсалютував на честь створення УГГ, жартував М.Руденко.

аснована Українська Гельсінкська Група за ініціативою письменника і філософа Миколи Руденка, ґенерала Петра Григоренка - члена Московської Гельсінкської Групи (чинна з 12.05.1976), громадської діячки Оксани Мешко, письменника-фантаста Олеся Бердинка, юриста Левка Лук'яненка (Чернігів). Її членами-засновниками стали також мікробіолог Ніна Строката-Караванська (м. Таруса Калузької обл.), інженер Мирослав Маринович, історик Микола Матусевич, учитель Олекса Тихий (Донеччина), юрист Іван Кандиба (м. Пустомити на Львівщині). Вони підписали Декларацію Української громадської групи сприяння виконанню гельсінкських угод - про її створення - та Меморандум №1. Секретарем УГГ стала Раїса Руденко, дружина М.Руденка.

Група мала діяти на основі Прикінцевого акта Наради з безпеки та співпраці в Європі (НБСЄ), якого 1 серпня 1975 року, після тривалих переговорів і зволікань, підписали в столиці Фінляндії м. Гельсінкі 33 держави Європи (тобто всі, крім Албанії), а також США та Канада. Ідеологічне протистояння СРСР і країн Заходу, під знаком якого минуло майже все ХХ століття, загрожувало в другій його половині перерости в третю світову війну. Однак неминучість застосування в ній термоядерної зброї, що дорівнювало б самогубству людства, вимусила шукати шляхів до мирного співіснування держав з різним соціяльно-економічним ладом, до порозуміння і відпруження (детант).

Держави - учасниці Гельсінкського процесу, зокрема, зобов'язувалися дотримуватися прав людини в межах Загальної декларації прав людини ООН від 10 грудня 1948 року. Прикінцевим актом НБСЄ передбачалося, що виявлення фактів переслідування людей за переконання віднині викликатиме юридично обґрунтовані претензії інших сторін і більше не буде трактуватися як втручання у внутрішні справи країни. Українські правозахисники вирішили скористатися цією нагодою, щоб показати світові, що в Україні порушуються елементарні права людини і нації в цілому. Це був геніяльний здогад: поставити український національний інтерес на міжнародну правову основу, в контекст протиборства демократичного Заходу і тоталітарного СССР. І всього через півтора десятиліття, у взаємодії з іншими чинниками, Україна здобула незалежність мирним способом.

Щоб забезпечити виконання Гельсінкських угод в Україні, УГГ поставила метою ознайомлювати громадськість із Загальною декларацією прав людини ООН, сприяти розширенню контактів між народами і вільному обмінові інформацією, добиватися акредитування в Україні представників зарубіжної преси. Усвідомлюючи, що номінальна державність УРСР є повним міфом, Група в добу краху світової колоніяльної системи нагадала світові про існування поневоленої України і порушила питання про визнання її світовим співтовариством. Насамперед УГГ домагалася, щоб Україна була представлена на наступних нарадах НБСЄ окремою делеґацією. Група приймала письмові скарги про порушення прав людини в Україні і щодо українців за її межами, передавала цю інформацію в засоби масової інформації та урядам держав - учасниць Гельсінкського процесу.

Автори Декларації наголошували, що головним мотивом їхньої діяльности буде не політичний, а гуманітарно-правовий. Так, у Меморандумі № 1 політика СРСР щодо України визначалася як геноцид. У другому меморандумі йшлося про формально-декларативний характер Союзу РСР та що марксистська ідеологія втратила свою привабливість. У третьому, на прикладі долі Йосипа Терелі, йшлося про переслідування Української Греко-Католицької Церкви і загалом віруючих. У січні - квітні 1977 року Група випустила 10 Меморандумів про переслідування громадян за інакомислення, зокрема, щодо Віри Лісової, родину якої тероризували обшуками; щодо Надії Світличної, яку не прописували в Києві після звільнення з ув'язнення, не приймали на роботу і погрожували новим ув'язненням - за "дармоїдство", кілька документів на захист заарештованих 5 лютого 1977 року членів-засновників УГГ Миколи Руденка та Олекси Тихого. Меморандум № 5 під назвою "Україна літа 1977-го" був спрямований урядам країн - учасниць Бєлградської НБСЄ.

На підтримку УГГ 17.11.1976 у Вашинґтоні (США) за ініціативою Інформаційної служби "Смолоскип" (Осип Зінкевич) був створений Комітет Гельсінкських Ґарантій для України. З жовтня 1978 у США діяло Закордонне представництво УГГ (Петро Григоренко, Леонід Плющ, Надія Світлична), яке видавало щомісячний бюлетень "Вісник репресій в Україні". Матеріали УГГ видавало українською та англійською мовами видавництво „Смолоскип" ім. В.Симоненка. Вони звучали по радіо „Свобода" та інших радіостанціях.

Уже з грудня 1976 почалися обшуки і допити членів УГГ. 5 лютого 1977 р. за звинуваченням в антирадянській агітації і пропаганді (ст. 62 КК УРСР) за ґратами опинилися М.Руденко і О.Тихий. 23 квітня 1977 р. в Києві були заарештовані М.Матусевич і М.Маринович. 8 грудня 1977 року заарештований у Києві член Групи з лютого 1978 р. Петро Вінс. 12 грудня 1977 р. в Чернігові заарештований Л.Лук'яненко.

У 1978 - 1980 р. були репресовані майже всі члени-засновники Групи, але на їхнє місце зі впертою одержимістю йшли нові й нові люди. Так, у Групу вступили Ольга Гейко-Матусевич (14 травня 1977), у жовтні 1977 - Віталій Калиниченко (м. Васильківка, Дніпропетровщина) і Василь Стільців (м. Долина, Івано-Франківщина). 22 травня 1978 р. в Групу вступив засланий у Якутію після ув'язнення В'ячеслав Чорновіл. Членами Групи стали Василь Січко (26 лютого 1978), Петро Січко (30 квітня 1978) з м. Долина, Юрій Литвин (червень 1978, Київщина), Володимир Малинкович (жовтень 1978), Михайло Мельник (листопад 1978), Василь Овсієнко (18 листопада 1978, Житомирщина). У лютому 1979 оголошена була членами УГГ ціла група політв'язнів і засланців: Оксана Попович, Богдан Ребрик, о. Василь Романюк (згодом - Патріярх Володимир), Ірина Сеник, Стефанія Шабатура, Данило Шумук, Юрій Шухевич-Березинський (щоправда, з ним не зв'язалися). У серпні 1979 р. членом Групи став Василь Стус, який повернувся в Київ з ув΄язнення та заслання. У жовтні 1979 - Йосиф Зісельс (Чернівці) , Зіновій Красівський (м. Моршин), Ярослав Лесів (Івано-Франківщина), Петро Розумний та Іван Сокульський з Дніпропетровщини, пізніше Микола Горбаль (21 січня 1980), Михайло Горинь (листопад 1982, Львів) Валерій Марченко (жовтень 1983), Петро Рубан (1985, м. Конотоп). Кілька осіб працювали як її неоголошені члени (Ганна Михайленко в Одесі, Стефанія Петраш у Долині, Михайло Масютко на Херсонщині, Олесь Шевченко в Києві).

Вступ у Групу в кожному випадку був свідомим актом хоробрости й жертовности: адже оголошений її член тримався на волі лічені тижні чи місяці. Дехто працював як неоголошений член, залишаючи заяву, якою просив вважати його членом Групи з моменту арешту. Були випадки написання наперед останнього слова, бо не було певности, що його вдасться виголосити на майбутньому суді.

Протиставляючи репресіям законність і леґалізм, Група 14 жовтня 1977 року подала до Ради Міністрів УРСР клопотання про реєстрацію її як громадської організації й надання їй офіційного статусу. Після арешту М.Руденка нового Голову не обирали, але неформальними лідерами її були Олесь Бердник (до арешту 6 березня 1979 року) та Оксана МЕШКО (заарештована 13 жовтня 1980 р.).

Улітку 1978 року Група оприлюднила проґрамовий документ "Наші завдання", де заявила, що виходить із "засад єдности загальнолюдських і національних прав українських громадян". Захист національних прав українців та громадян інших національностей, а також релігійних прав, був поставлений на перше місце в її діяльності.

Група захищала права євреїв на еміґрацію, в особі П.Григоренка - права кримських татар, в особах П.Вінса, О.Гейко - права віруючих. Загальнодемократичні тенденції в ній представляли Л.Плющ, В.Малинкович. В окремих її документах ішлося про соціяльно-економічні права.

Авторський колектив, яким вважала себе Група, виявився надзвичайно продуктивним: за три перші роки, працюючи в умовах постійного ризику, він створив сотні висококваліфікованих, скрупульозно вивірених і добре зредаґованих правозахисних документів, які склали б кілька томів. Це десятки Меморандумів та Інформбюлетнів про порушення прав конкретних людей. Група спиралася на широке коло людей, які допомагали збирати, писати, зберігати інформацію та передавати її за кордон.

З 1979 року КГБ розгорнув проти Групи справжню війну. Репресії проти причетних до неї набули мафіозного характеру. Україною прокотилася хвиля карних процесів проти правозахисників за цинічно сфабрикованими справами: "дармоїдство" (П.Вінс), "опір міліції" (В.Овсієнко, Ю.Литвин), "хуліґанство" (Вадим Смогитель, Василь Долішній), "спроба зґвалтування" (М.Горбаль, В.Чорновіл), "порушення пашпортного режиму" (В.Стрільців), "незаконне зберігання зброї" (П.Розумний), "виготовлення, зберігання і збут наркотиків" (Василь Січко, Ярослав Лесів), відмова від служби в Радянській армії (Володимир Січко). Україна стала свого роду полігоном КГБ, де випробовувалися найбрутальніші методи. Причетних до Групи били невідомі чи міліція (П.Вінса, Ю.Литвина, В.Долішнього), жінкам погрожували зґвалтуванням (О.Гейко), підкидалися документи (М.Гориневі), за захист рідних ув'язнювали дружин (та ж О.Гейко-Матусевич, Р.Руденко), матерів (76-літню О.Мешко). Ніхто з членів Групи не виходив на волю: незадовго до звільнення, а то й у день звільнення жертві фабрикували нову справу (В.Овсієнко, Ю.Литвин, М.Горбаль, В. і П.Січки, Я.Лесів, І.Сокульський, О.Гейко, В.Барладяну). Тільки такими методами на початку 80-х років КГБ вдалося фактично припинити діяльність Групи.

До березня 1981 всі члени УГГ були в ув'язненні, декілька в еміґрації, однак Група не заявляла про свій саморозпуск. Навпаки, в неї 1982 р. як іноземні члени вступили ув'язнені естонець Март Ніклус та литовець Вікторас Пяткус.

24 члени Групи з 41 були засуджені у зв'язку з членством у ній. Вони відбули в концтаборах, в'язницях, психіятричках, на засланні понад 170 років. Загалом же на страсному рахунку 39 членів Групи - понад 550 років неволі. Група розплатилися п'ятьма життями: Михайло Мельник наклав на себе руки напередодні неминучого арешту 9 березня 1979 року. Чотири в'язні табору особливого режиму ВС-389/36 (селище Кучино Чусовського р-ну Пермської обл.) загинули у неволі: Олекса Тихий 5 травня 1984, Юрій Литвин 4 вересня 1984, Валерій Марченко 7 жовтня 1984 і Василь Стус 4 вересня 1985.

30.12. 1987 в УГГ вступило ще 6 осіб - члени редколегії журналу „Український вісник", який оголосив себе її органом: Василь Барладяну (Одеса), Богдан Горинь (Львів), Анатолій Муратов (Москва), Степан Сапеляк (Харків), Павло Скочок (Київщина), Віталій Шевченко (Київ).

13.03.1988 р. 19 членів УГГ, які були на волі та на засланні, заявили про відновлення її діяльности. Головою визнали Левка Лук΄яненка, який ще був на засланні, Закордонне представництво УГГ очолив Микола Руденко.

7.08.1988 на мітингу у Львові було оголошено про створення на основі УГГ Української Гельсінкської Спілки, яка стала фактично передпартією.

Українська громадська група сприяння виконанню гельсінкських угод посідає в історії українського правозахисного і національно-визвольного руху визначне місце. В УГГ в зародковому стані бачимо витоки більшости донині чинних в Україні правозахисних організацій, національно-демократичних партій, які разом з іншими чинниками привели Україну до незалежности, де відкрилася можливість побудувати правове суспільство, яке відповідатиме як волелюбному духові українського народу, так і букві міжнародних правових актів.

Ще 23 вересня 1981 року, у доповіді на 13-му Національному з'їзді Американської асоціяції сприяння славістичним дослідженням у м. Пасіфік-Ґров відомий дослідник політичної думки Іван Лисяк-Рудницький відзначив:
"...підтверджена фактами значущість українських дисидентів не викликає сумнівів. Жертовність цих хоробрих чоловіків і жінок свідчить про незламний дух української нації. Їхня боротьба за людські й національні права узгоджується з тенденцією світового загальнолюдського поступу в дусі свободи. Українські дисиденти вірять, що правда свободи переможе. Тим, кому пощастило жити у вільних країнах, не личить вірити менше". (Лисяк-Рудницький І. Історичні есе, Том 2.- К.: Основи. - 1994. - С. 486-487). З виправленнями:
Міжнародний біоґрафічний словник дисидентів країн Центральної та Східної Європи й колишнього СРСР. Т. 1. Україна. Частина 1. - Харків: Харківська правозахисна група; „Права людини". - 2006. - 1-516 с.; Частина ІІ. - 517-1020 с. (УГГ: с. 984-987).

Якщо помітили помилку на сайті, будь ласка, виділіть текст та натисніть ctrl-enter.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська Громадська Група сприяння виконанню Гельсінських угод

# data[].attributes.attachment_link.description
35 років тому, 9 листопада 1976 року, Микола Данилович Руденко на прес-конференції в Москві оголосив про створення в Україні цієї правозахисної організації. Через дві години у вікна його житла під Києвом полетіли шматки цегли і каміння. Так КГБ відсалютував на честь створення УГГ, жартував М.Руденко.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
9 листопада 2016 року відзначається 40-річчя заснування Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод (Української гельсінської групи). Це була перша легальна правозахисна організація в Українській РСР, яка відіграла одну з ключових ролей у національно-визвольній боротьбі українського народу, розпочала ненасильницький, легальний і правовий шлях у здобутті Україною незалежності, становленні демократії, поваги до прав людини.

Розпорядженням від 1 липня 2016 року № 531-р Кабінет Міністрів України затвердив план заходів з відзначення 40-ї річниці створення Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод, яким, зокрема, передбачено проведення у навчальних закладах лекцій, бесід, засідань за круглим столом, інших тематичних інформаційно-освітніх заходів, присвячених громадсько-політичній і правозахисній діяльності Української гельсінської групи.

У середині 1970-х років політичне протистояння між СРСР і країнами Заходу досягло такої гостроти, що загрожувало перерости у світову війну. У зв'язку з цим 32 країни Європи (окрім Албанії), США, Канада та СРСР після тривалих переговорів 1 серпня 1975 року в місті Гельсінкі підписали Прикінцевий акт Наради з безпеки та співробітництва у Європі.

Гельсінським актом було остаточно закріплено кордони, які склалися в Європі внаслідок Другої світової війни. Крім того, СРСР забезпечив собі статус партнера у торгівлі із Заходом, якому програвав в економічному змаганні та військовому протистоянні. Однак в обмін на це СРСР зобов'язався дотримуватися гуманітарної частини Прикінцевого акта, зокрема, прав людини в межах Загальної декларації прав людини ООН від 10 грудня 1948 року, її статті 19: "Кожна людина має право на свободу переконань і на вільне їх виявлення; це право включає свободу безперешкодно дотримуватися своїх переконань та свободу шукати, одержувати і поширювати інформацію та ідеї будь-якими засобами і незалежно від державних кордонів".

Передбачалося, що виявлення фактів переслідування людей за переконання викликатиме юридично обґрунтовані претензії інших сторін і не буде трактуватися як втручання у внутрішні справи країни. Прикінцевий акт Наради з безпеки та співробітництва в Європі прирівнювався до національного законодавства. Його підписання Радянським Союзом відкривало юридичні підстави легально і цілком законно боротися з порушеннями прав людини в умовах тоталітарного режиму.

Першими такі можливості збагнули московські правозахисники - однодумці академіка Андрія Сахарова. Гельсінський акт, задуманий як міждержавний, вони запропонували прочитати у людському вимірі. 12 травня 1976 року створили Московську громадську групу сприяння виконанню Гельсінських угод.

Другою стала Українська громадська група сприяння виконанню Гельсінських угод. Надалі, 25 листопада 1976 року Гельсінську групу створено в Литві, 14 січня 1977 року - в Грузії, 1 квітня 1977 року - у Вірменії. З вересня 1976 року в Польщі відкрито діяло незалежне громадське угрупування - Комітет захисту робітників, перетворений пізніше на Комітет громадського захисту. У січні 1977 року в Чехословаччині започатковано правозахисне товариство "Хартія-77". У США була створена спеціальна комісія Конгресу. Таким чином, гельсінський правозахисний рух швидко став міжнародним.

Легальну правозахисну організацію в Україні створено з ініціативи письменника і філософа Миколи Руденка, генерала радянської армії Петра Григоренка (Москва), хіміка Оксани Мешко, письменника-фантаста Олеся Бердника, юриста Левка Лук'яненка (Чернігів). Членами-засновниками стали також мікробіолог Ніна Строката (Таруса Калузької області), інженер Мирослав Маринович (Київська область), історик Микола Матусевич, учитель Олекса Тихий (Донеччина), юрист Іван Кандиба (Пустомити на Львівщині). 9 листопада 1976 року вони підписали Декларацію Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод і Меморандум №1. Саме цей день символічно вважається датою заснування Української гельсінської групи.

Декларацією було проголошено створення правозахисної організації та оприлюднено її мету і завдання, головне серед яких - ознайомлення урядів країн-учасниць Гельсінської Наради та світової громадськості з фактами порушення прав людини в Україні та прав українців, які мешкають в інших республіках Радянського Союзу. У програмному Меморандумі № 1 викривалися злочини комуністичного режиму: геноцид та етноцид, розкуркулення, Голодомор 1932-1933 років, політичні репресії 1930-х років, ліквідація УПА, винищення мирного населення, зокрема, "чекістами", переодягненими у "повстанців", тотальна русифікація, переслідування шістдесятників. Відзначалася конституційна правомірність виходу України із складу СРСР.

У Меморандумі № 5 "Україна літа 1977-го" зазначалося, що неодмінним атрибутом цивілізованої держави є наявність опозиції, а основним принципом має бути "Не людина для держави, а держава для людини". Діячі вимагали вільний виїзд з країни та в'їзд до неї, безперешкодне поширення ідей та думок, ліквідацію цензури, дозволу на створення неконтрольованих державою об'єднань і спілок, звільнення політв'язнів, скасування смертної кари.

Правозахисники вчинили революційний переворот у свідомості стероризованих комуністичним тоталітарним режимом людей

У невільній країні вони почали поводитися як вільні громадяни, здійснювати конституційні права на свободу слова, друку, демонстрацій, асоціацій, тобто розуміти закони так, як вони написані. У суспільстві з'явилася незалежна громадська думка. Відтепер демагогія про "втручання у внутрішні справи СРСР", коли йшлося про порушення основних прав людини, ставала неспроможною.

Українська гельсінська група в добу краху світової колоніальної системи нагадала про існування поневоленої України і порушила питання про визнання її світовим співтовариством.

Вона об'єднала людей різного світогляду й національностей навколо розуміння, що за колоніального становища не може бути й мови про дотримання прав людини, бо лише державна незалежність є гарантом свобод. Отже, правозахисники поставили український національний інтерес на міжнародну правову основу, в контекст протиборства демократичного Заходу з тоталітарним СРСР. У цьому розумінні гельсінський рух для України був значно важливішим, ніж для народів, які мали свою державність.

У відповідь на діяльність опозиційного руху офіційна влада вдалася до масових репресій. Протягом 1977 року заарештовано й засуджено до тривалих термінів ув'язнення Миколу Руденка (після його арешту групу очолив Олесь Бердник), Олексу Тихого, Мирослава Мариновича, Миколу Матусевича, Левка Лук'яненка.

Вже 1979-го внаслідок широкомасштабних репресивних заходів більшість діячів групи опинилися в ув'язненні. Причому тоталітарний режим фабрикував справи проти них не лише за політичними, а й кримінальними статтями, щоб створити дисидентам репутацію карних злочинців.

У березні 1981 року Українська громадська група сприяння виконанню Гельсінських угод у повному складі опинилася в таборах або на засланні

Попри шалений тиск і масові арешти, група не просто не саморозпустилася, а й продовжувала поповнювати свої лави новими учасниками навіть із таборів і заслання, причому у 1982 році двома іноземцями, а в кінці 1987-го - ще шістьома.

Крім того, з усіх гельсінських груп в СРСР тільки українська продовжувала діяти у таборах. У неволі виходили її документи. Закордонне представництво Гельсінської групи видавало щомісячний бюлетень "Вісник репресій в Україні", діяв вашингтонський Комітет гельсінських гарантій для України, Українське видавництво "Смолоскип" імені Василя Симоненка видавало її документи українською й англійською мовами, інформаційні повідомлення лунали на "Радіо Свобода".

Сила і величезна моральна перевага українських правозахисників над тоталітарним режимом полягали в тому, що вони не стали підпільниками, а підписували документи своїми іменами, відкрито демонстрували позицію та вимоги, апелюючи до радянського закону і міжнародних правових документів, підписаних СССР. Вони заслужили належної поваги в світі.

23 вересня 1981 року у доповіді на 13-му Національному з'їзді Американської асоціації сприяння славістичним дослідженням у місті Пасіфік-Гров відомий дослідник політичної думки Іван Лисяк-Рудницький відзначив: "...підтверджена фактами значущість українських дисидентів не викликає сумнівів. Жертовність цих хоробрих чоловіків і жінок свідчить про незламний дух української нації. Їхня боротьба за людські й національні права узгоджується з тенденцією світового загальнолюдського поступу в дусі свободи. Українські дисиденти вірять, що правда свободи переможе. Тим, кому пощастило жити у вільних країнах, не личить вірити менше".

У період "гласності" й "перебудови" активісти Гельсінської групи, опинившись на волі, відновили правозахисну діяльність, яка швидко набувала політичного характеру. 7 липня 1988 року Група трансформувалася в Українську гельсінську спілку, яка дала поштовх створенню першої політичної партії в Україні.

Українська громадська група сприяння виконанню Гельсінських угод посідає в історії українського визвольного і правозахисного руху визначне місце. Її діяльність разом із іншими чинниками привела Україну до незалежності, сприяла розбудові правової держави і розвитку громадянського суспільства, що відповідає волелюбному духові Українського народу і букві міжнародних правових актів.

1 квітня 2004 року (у день смерті Миколи Руденка) була заснована Асоціація правозахисних організацій - Українська гельсінська спілка з прав людини. Її метою є реалізація та захист прав людини й основних свобод через сприяння практичному виконанню гуманітарних статей Прикінцевого акта Гельсінської наради з безпеки і співробітництва в Європі 1975 року, інших прийнятих на його розвиток міжнародних правових документів, а також усіх інших зобов'язань України у сфері прав людини та основних свобод. Асоціація є правонаступницею Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод. Сьогодні представниками Асоціації є 30 правозахисних організацій.

Цифрами про Українську гельсінську групу:

49 осіб налічувала Українська гельсінська група;

30 меморандумів, декларацій, маніфестів, звернень та інформаційних бюлетенів оприлюднила Українська гельсінська група до кінця 1980-х років;

5 життів правозахисників віддала Українська гельсінська група у протистоянні із радянською тоталітарною системою;

550 років сукупно провели діячі групи в таборах, колоніях, в'язницях, засланні, психіатричних лікарнях.

Мета проведення заходів, присвячених 40-річчю створення Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод:

* освітня - ознайомити учнів (слухачів) із причинами виникнення дисидентського руху опору 1959-1991 років, зокрема Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод, методами її боротьби проти порушень прав людини з боку комуністичного режиму в Україні, формами переслідувань у СРСР інакодумців, які викривали злочини тоталітаризму;

* практична, розвивальна - формувати і розвивати предметні, загальні та спеціально-історичні вміння; закріпити навички роботи з історичними документами, удосконалити вміння правильно висловлювати власні думки та послідовно відстоювати їх, розуміння власних прав і способів їх відстоювання; з'ясувати, які проблеми піднімали правозахисники Української гельсінської групи, яким чином вони поширювали інформацію про тоталітарну систему в СРСР, простежити розвиток їхньої боротьби за права людини в Українській РСР, розвивати у школярів пам'ять, критичне мислення та здатність до самоорганізації;

* виховна - виховання почуття патріотизму, громадянських почуттів, свідомої, соціально активної позиції, поваги до мужності українських дисидентів і борців за права людини в умовах комуністичного тоталітаризму.

Рекомендації щодо форми, методів і прийомів проведення

Український інститут національної пам'яті підготував до 40-річчя створення Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод (Української гельсінської групи) відповідні методичні рекомендації та презентацію із відеоматеріалами "Наша свобода не далася дарма. Українська гельсінська група у схемах і персоналіях" для загальноосвітніх, професійно-технічних і позашкільних навчальних закладів.

Заходи, присвячені цій даті, рекомендуємо проводити у загальноосвітніх і професійно-технічних навчальних закладах із 7 до 11 листопада 2016 року. Методичні рекомендації та презентація можуть бути використані до вивчення в 11 класі теми "Україна у період загострення кризи радянської системи (середина 1960 - середина 1980-х рр.)".

Обираючи місце, форми, методи та прийоми, педагогам слід враховувати вікові особливості учнів (слухачів), забезпечення класу (закладу) технічними засобами навчання. Заходи можуть бути проведені в урочистій атмосфері на рівні навчального закладу, кількох паралельних класів та / або на рівні класу за участі колишніх учасників Української гельсінської групи, дисидентів, громадських активістів, батьків. Аудиторію або зал бажано прикрасити державною символікою.

Рекомендовані форми проведення заходів із використанням презентації з відеоматеріалами "Наша свобода не далася дарма. Українська гельсінська група у схемах і персоналіях":

комбінований урок;

відеоурок із подальшим обговоренням;

диспути і дискусії;

година спілкування або демократичний діалог із дисидентом;

урок-суд;

урок драматизації;

ситуативно-рольові ігри, урок-інтерв'ю, прес-конференція;

відкрита трибуна "Не людина для держави, а держава для людини";

урок-рефлексія "Я - за право сили чи силу права?";

ораторські змагання "Захисти дисидента!" (у рамках інтегрованого уроку "Історія України" - "Правознавство");

літературний салон, творчо-пошукова майстерня, урок-панорама (у рамках інтегрованого уроку "Історія України" - "Українська література");

диктант із коментуванням (у рамках інтегрованого уроку "Історія України" - "Українська мова");

віртуальна подорож/екскурсія.

Орієнтовна тематика заходів:

"Наша свобода не далася дарма"

"Поборники незалежності"

"Долі українських дисидентів радянської доби"

"Того, що належить за правом, не просять, а вимагають!"

"Повстати проти закріпачення духу"

"Права людини: вчора та сьогодні"

"Історія створення Української гельсінської групи"

"Сучасні організації-правонаступниці Української гельсінської групи"

"Географія Гельсінського руху"

"Від зброї до пера: історія трансформації національно-визвольного руху в Україні в ХХ столітті"

"Де ви тепер, кати мого народу?.." За що судили українських дисидентів?"

"У світі визнавали, а вдома катували... Міжнародна підтримка Гельсінського руху".

Корисні інтернет-ресурси

Дата

Діяльність Української гельсінської групи й оприлюднення нею правозахисних документів

Репресивні заходи радянського режиму

Лютий

Групу очолив Олесь Бердник.

Лист ч. 2 до урядів УРСР, СРСР, Урядів країн - учасниць Гельсінських угод[1].

Відкритий лист до урядів країн, які підписали Гельсінські угоди.

Меморандум ч. 5 "Україна літа 1977".

Меморандум ч. 6 про т. зв. "внутрішні справи" держави.

Петро Григоренко написав брошуру про боротьбу КГБ проти Гельсінського руху в СРСР "Наші будні".

Заарештовано керівника групи Миколу Руденка, Олексу Тихого за "антирадянську агітацію і пропаганду" і "незаконне зберігання вогнепальної зброї".

Березень

У групу ввійшов Василь Овсієнко.

Меморандум ч. 7 про перші 4 місяці діяльності групи.

Меморандум ч. 8 про переслідування Віри Лісової - дружини політв'язня[2].

Меморандум ч. 9 про брутальне правопорушення у "справі" Миколи Руденка.

Меморандум ч. 11 про долю Надії Світличної[3].

Заарештовано Мирослава Мариновича і Миколу Матусевича.

Травень - липень

Членом групи стали Ольга Гейко-Матусевич, Петро Вінс.

Спільна заява Московської і Українських гельсінських груп про процес Руденка - Тихого.

Заява у справі Богдана Чуйка[4].

У Дружківці Донецької області відбувся суд над Олексою Тихим і Миколою Руденком, яким присуджено по 10 років таборів особливого режиму і 5 років заслання.

Жовтень

Віталій Калиниченко і Василь Стрільців стали членами групи.

Спільне клопотання до Ради Міністрів УРСР про реєстрацію Української гельсінської групи як громадської організації.

У Нью-Йорку (США) відбувся мітинг під гаслом "Наші вимоги до Белградської конференції", в якому від імені групи виступив Леонід Плющ

Березень

Керівником групи стала Оксана Мешко.

Надзвичайний випуск "Інформаційного бюлетеня"

Заарештовано Олеся Бердника і засуджено до 6 років ув'язнення та 3 роки заслання за кримінальною статтею "проведення антирадянської агітації та пропаганди", участь у Гельсінській групі, визнаний особливо небезпечним рецидивістом.

Михайло Мельник заподіяв собі смерть.

Жовтень

Членами групи стали: Йосип Зісельс, Ярослав Лесів, Василь Романюк, Зіновій Красівський, Петро Розумний і Василь Стус.

Звернення до Гельсінських груп СРСР і США та до правозахисних груп Польщі й Чехо-Словаччини у справі переслідування Української гельсінської групи.

Заява Оксани Мешко, Ірини Сеник і Ніни Строкатої "Ляментація про переслідування членів групи".

Меморандум у справі Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод і її ставлення до подій в Україні й у світі.

Заарештовано Миколу Горбаля, засуджено до 5 років ув'язнення.

Листопад

Закордонне представництво Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод розпочало випуск часопису "Вісник репресій в Україні" українською та англійською мовами (виходив до 1985 року).

На 2 роки ув'язнення засуджено Василя Стрільціва.

Заарештовано Ярослава Лесіва, засуджено на 2 роки ув`язнення.

Заарештовано Віталія Калиниченка, засуджено на 10 років ув'язнення і 5 років заслання.

До кінця року більшість членів групи опинилася в ув'язненні.

Видворено із СРСР Ніну Строкату із чоловіком Святославом Караванським. Подружжя опинилося спочатку у Великій Британії, а згодом у США.

У таборі в Кучині групу поповнили Михайло Горинь, естонець Март-Олав Ніклус, литовець Вікторас Пяткус.

Резолюцією від 21 червня № 205 Конгресу США оголошено 9 листопада 1982 року Днем вшанування Української гельсінської групи.

До 10 років таборів суворого режиму і 5 років заслання засуджено Юрія Литвина.

Вересень

У карцері Кучинського табору (Пермська область) помер Василь Стус.

У в'язничній лікарні міста Чусова (Пермська область)

помер Юрій Литвин.

До групи увійшов Петро Рубан.

[1] У цьому листі наводяться факти порушень прав людини з листів і заяв, які надійшли до Гельсінської групи від українців УРСР та інших республік СРСР, зокрема, відмова у прописці, звільнення з роботи або заборона займатися певним видом діяльності (таким чином примушували людей інтелектуальних професій працювати кочегарами, двірниками, слюсарями тощо), адміністративний нагляд, контролювання листів, обшуки, залякування рідних, примусове "лікування" в психіатричних клініках та інші.

[2] Віра Лісова після арешту чоловіка, політв'язня Василя Лісового, звільнилася з роботи "за власним бажанням", залишившись із двома малими дітьми без засобів для існування. Згодом вдалося влаштуватися вихователькою в дитячому садку, потім - на надомну працю в Інститут наукової організації праці, але звільнили і звідти. Неодноразово на її квартиру вривалися співробітники КГБ, викликалася на "профілактичні співбесіди" в органи, де її примушували припинити поширення інформації про чоловіка, відмовитися від допомоги для дітей з "націоналістичних" джерел.

[3] Надія Світлична у травні 1976 року повернулася із 4-річного ув'язнення в таборах Мордовії. Отримавши паспорт, подала заяву для прописки її та семирічного сина на квартиру брата. Однак дістала відмову. В грудні змогла влаштуватися на роботу двірником-садівником у дитячий садок. У березні її звільнили з роботи через відсутність прописки. Слід додати, що згодом, у вересні 1978-го, було порушено справу щодо злісного ухиляння Світличної від прописки, що каралося відповідно до Кримінального кодексу позбавленням волі до 2 років.

[4] Богдан Чуйко, відбуваючи 15 років ув'язнення в Кучинському таборі Пермської області, став інвалідом 2-ї групи. За законом, через критичний стан здоров'я він мав бути звільнений від присуджених йому ще 5 років заслання, оскільки непрацездатний інвалід не може сам себе забезпечити житлом, харчуванням, одягом, а коштів на його утримання не передбачено. Проте у цьому праві йому відмовили, так само як відхили клопотання дружини Богдана Чуйка передати на утримання родини. Отже хворий залишився в нелюдських умовах приречений на голод і холод.

Нижче - презентація "Українська гельсінська група у схемах і персоналіях". Відео із презентації про учасників УГГ Петра Григоренка, Василя Стуса, В'ячелава Чорновола:

Адреса: 01021, м. Київ, вул. Липська, 16 (2 поверх)

Телефон (канцелярія): (044) 299-04-64

Телефон (приймальня): 044 253-15-63

Е-mail: uinp@memory.gov.ua

# data[].attributes.attachment_link.title
"Наша свобода не далася дарма". Українська гельсінська група

# data[].attributes.attachment_link.description
9 листопада 2016 року відзначається 40-річчя заснування Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод (Української гельсінської групи). Це була перша легальна правозахисна організація в Українській РСР, яка відіграла одну з ключових ролей у національно-визвольній боротьбі українського народу, розпочала ненасильницький, легальний і правовий шлях у здобутті Україною незалежності, становленні демократії, поваги до прав людини.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сегеда Олена Сергіївна

# data[].attributes.attachment_link.title
Суспільно-політичне та економічне життя в період загострення кризи радянської системи | Тест з історії України - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з історії України (11 клас). Швидке зростання кількісного складу КПУ в 1970-х - на початку 1980-х рр. було зумовлене переважно тим, що:

# data[].attributes.attachment_link.title
Розвиток культури України епохи 

# data[].attributes.attachment_link.description
Встановіть відповідність між авторами та їхньою творчістю