# data[].attributes.body
SYNET OVENFRA
Champagne glasser mødes champagneglas for en alletiders skål. Kvinderne vender hovedet, nikker til hinanden og smiler bredt med deres rødmalede læber. Mændene gøre det samme.
Livet af de rige er luksuriøs, elegant og ønskeligt.
Men alle ved, at venskaberne de har skabte sammen er falske.
De smil, de sender hinanden, er falske.
De historier de fortæller hinanden, om hvor godt det er derhjemme, er falske.
Alt for at være sammen med aristokraterne.
Hendes falske smil falder det øjeblik hendes ‘veninde’ vender sin ryk.
Øjenene rullede og vender selv om og gik ud til altanen.
Hun kigger ned og ser byen.
De fattigs by.
Lamperne I deres boliger kan knap nok hold tændt uden at det flimmer 10 gang om minuttet.
Husene er ikke til de riges standard, de har ikke nok mad til hele familien eller penge til at sende børnene til skole - men hvorfor?
Hvorfor er byens centrum fyldt med live og latter.
Hvorfor er de fattigs by lykkeligere end de riges?
Hvad er det de fattige har som de rige ikke har?
Hun vender blikket tilbage til de andre og tilbage til de fattige
Uden tøven ligger hun champagneglaset ned og går ud af bygningen.

# data[].attributes.body
Historier:

Stolen var tom, jeg var tom

Historien var nu forbi, for evigt, ikke flere eventyr og ikke flere fortællinger.

Han havde nået den sidste slutning, de sidste ord, og den sidste side.

”Sov sødt barnlille, og drøm lykkelige drømme” sagde han altid.

I dag er det ikke mig, der skal sove, den endelige søvn.

Det er ikke min historie der rundes af, ikke min godnathistorie.

Jeg sætter mig i stolen, det føles forkert, det er ikke mig der skal side her og ikke ham der skal ligge i sengen, det hele er forkert.

Bogen ligger på sin plads, det er det eneste der ligger på sin plads.

Jeg begynder at læse en ny historie, der først lige er begyndt, der er mange sider i nu, sider som endnu ikke er blevet vendt, men dette kapitel er snart slut

Det var et godt kapitel, mon det bliver ved? Det tror jeg ikke.

” sov sødt far og drømme lykkelige drømme” hvisker jeg

Og et nyt kapitel starter

# data[].attributes.body
Åh fritidsaktiviteten, at betale penge får at ødelægge din krop og have det dårligt dagen efter.

'En hobby mange ikke kan forstå og syntes er dum, men det er øjeblikket der gør det vær.
Det er en fritids hobby jeg elsker at drikke sig så stiv man ikke engang kan stave til ”2” hvis man måtte bruge tal. Den følelse af at bruge de sidste 2 kroner på kortet på en ”DP”
( DP betyder Dansk pilsner til de u-kulturelle mennesker der læser det her :))  )
Fornemmelsen når man får flere penge tilbage i pant om ugen end man får om måneden for at arbejde på tanken.
Dansk ungdom er mange ting, men hvis det her ikke er en af dem, så ved jeg ikke hvad
De fleste unge dansker har før alderen 16 prøvede at være så stangende stiv at de ikke kan tænke, og det er en del af at være ung i Danmark :))

# data[].attributes.body
Barndom
Elle er den bedste ven i den store vide verden. Alle elsker Elle. Elles verden er fuld af sprudlende farver. Farver der trænger ind til alle i nærheden. Blå, gul, grøn, rød, orange, brun, pink, lilla, turkis, rosa, pastel og neon, kraftig og svag, Elles farver fylder alt. Gul får dine arme og ben til, at bevæge sig i lystige bevægelser. Rød giver dig en hvid overflade, du straks gør smuk. Blå hiver dig ud under den strålende sol og den hvide candyfloss. Elle elefanten får dig til alt dette, ved blot at sprede sine farver til dem omkring hende. Elskede Elle elefant giver dig barndom.

(gruppe 5)

# data[].attributes.body
Sommer

Brændende. Barken på træet svier som åben ild. Det er som en længsel. Længslen efter sommer. Hendes bløde kærtegn, sødmen og de lange aftener. Håbet om at komme tilbage. Tilbage til freden. En blid vind puster til hendes lange, spirerne grene. Hvor er hun køn. Alt for køn til kun at være der én gang om året. Et par æbler falder om hendes fødder. Klar til at adlyde. De er som blændet. Naglet fast til hendes rødder. Indtil efteråret kommer. Så forsvinder de igen. Længslen er der stadig, og den brændende fornemmelse. De er der stadig selvom hun forsvinder.

(Gruppe 5)

# data[].attributes.body
Tabte mennesker
Vi står i en stor række. Skulder til skulder.  Jeg gør hvad den før mig gør. Sådan fortsætter det. Personligheden forsvinder.  Jeg gør hvad du gør.  Nu svømmer vi. Nu danser vi. Nu er vi væk. Hvorfor? Ting kommer og går jeg følger. Hvad følger jeg? Instinkt. Hov nu sker der noget. De ændrer sig. Det ser dumt ud. Skal jeg gøre det? Lysten er der ikke.  .. .... . Nu ligner jeg de andre. Jeg er tryg. Er du? Er du sikker? Hvorfor sker det igen. Jeg vil ikke. STOP. Ændre mig for dem. Jeg vil ændre mig selv. Jeg vil være mig selv. Stop med at være en lemming.  Kaos.

# data[].attributes.body
Livets vej

De starter altid friske ud. Har energi. Energi til at spire, til at gro. Men efterhånden opbruges energien, til der ikke mere er tilbage. Alt energien er væk.
Kronbladende indtørrer, det samme gør blomsternes kroppe. Til sidst er de så opbrugte, at de forsvinder. Uden sjæl tilbage står de der endnu. De visne blomsters kroppe.

Kiggene ud på den spirende natur. De resterende planer, som først lige er begyndt på deres livsrejse, ved ikke hvad de venter sig. Det er en livsvej. Den vej vi følger, som tiden går.

Her står jeg. Uden noget tilbage. Men snart er jeg ikke alene mere.
Tilsidst forsvinder jeg ind. Bliver til små partikler. Partikler som er en del af alt. Jeg bliver en del af universet. Over det hele kan du finde mig. Du kan bare ikke se mig.

# data[].attributes.body
Kortprosa – På vej

Det er en tidlig morgen. Solen skinner. Varmen rammer mig helt inde i kroppen. Min tur på vej til et nyt start på livet er kommet. Flyvemaskinen er fyldt med mennesker. Den letter nu. Jeg kigger ud af vinduet ved siden af mig. Solen stråler lige ind i mine øjne. Spændingen stiger mere og mere i min krop. Jeg sidder. Jeg sidder, og slapper af med musik i ørene. 11 timer føles som ingenting. Det kilder i maven. Smilet bliver større. Jeg er på vej.

(Gruppe 5)

# data[].attributes.body
Hver gang han går her bliver han mindet om det. Han lagde sig ud med de forkerte. Hvorfor skulle han også have sagt de ting den aften. Han havde fortrudt det lige siden. Men han vidste jo også at alkohol fik ham til at gøre ting han fortryder. Men alligevel tænkte han; ”Det går nok i aften”. Hvis bare han kunne spole tiden tilbage og sige undskyld. Hvis bare han havde sagt nej til at tage i byen, og måske fulgtes med nogen hjem. Så ville han ikke skulle have tilbragt 3 måneder på hospitalet. Og nu resten af hans liv i en kørestol.

# data[].attributes.body
Snart fremme
Sollyset vækker mig. ”Vi er snart fremme” siger mor. Jeg vidste det allerede før hun sagde det. Jeg kunne mærke det. Mit nye hjem. Helt frit og nyt. Vi kunne starte på en frisk. Ikke flere bekymringer eller timer i kælderen. Slut med at febrilsk finde sin natlampe, når man bliver vækket om natten. Slut med at skolen slutter uventet efter en time fordi kommer et nyt angreb. Slut.

Jeg åbner vinduet og lader den friske luft ramme mig. Den gyldne morgensol lægger sig på mine kinder og varmer. Det er endelig forbi. Lettelsen kommer først, men så rammer skyldfølelsen.

Tungt og hult. Som et slag i maven. En stemme indeni i kalder. ”Det burde være dig” hvæser den ”Dig der lå mast derhjemme ikke ham.”. Mor ser min tåre og tørrer den hurtigt væk. Hun ser på mig. ”Det var ikke din skyld. Der er ikke noget at gøre.” siger hun. Det ved hun ikke noget om. Det ved hun slet ikke noget om.

# data[].attributes.body
Spild af liv

Død. Sorg. Frygt. Det er overalt. Vores hjem er blevet ramt. Ramt af smitten. Smitten der har taget tusinder, eller var det millioner? Hvem ved? Jeg stoppede med at tælle, efter den tog min ven. Hver anden dag kommer en vogn, trukket af en mand, der er lige så ivrig som os andre. Han indsamler de tabte. Vognen blev trukket gennem mudder. Dybt mudder. Dybt nok til at få vognen til at sidde fast. Manden spurgte efter hjælp, men ingen ville gå tæt på de tabte, åh, de stakler. Vognen væltede. De tabte røg ned i mudderet. Den selvsamme mudder, de selv hadet gået i for ikke et dusin dage siden. Manden faldt sammen. Helt ned på knæ. Hænderne foran ansigtet. Foran munden. Han hostede. Han var bange. Måske mere end os. Han havde brug for hjælp, men ingen vil tæt på ham. Den stakkel. Han kendte sin skæbne. Han vil også tabe kampen, og en anden skulle tage hans plads. Den stakkel. Der skal tage hans plads.

Det var spild. Spild af mad. Spild af medicin. Spild af liv.

# data[].attributes.body
Skyggenløber

# data[].attributes.body
Vintersneen.

Hvidt, hvidt som husene på den anden side af vejen. De brune blade på buskene bliver vide af den fine sne der stadig falder. Endeligt, endeligt sner det. Vores ønsker om hvid vinter er kommet.

Støvler, huer, handsker, vanter, jakker. Børn fra nær og fjern tager tøjet på for at lege i sneen, sne som det fineste pulver falder som regnen i september.

# data[].attributes.body
Kortprosa: Ingen kan love dig i morgen

Jeg stirrer ud af vinduet. Månen er blevet skubbet til side, og ude i horisonten kan man skimte lyset. En ny dag, mon den er bedre? Kunne den nye dag være et vendepunkt, et vendepunkt for alt. Nok ikke. Jeg kan mærke lyset der rammer mit ansigt, varmen spreder sig og en følelse af tryghed opstår. Et kort øjeblik er alt stille. Så kommer den igen. Den fylder hele min krop, alt andet forsvinder. Intet andet er vigtigt. Den er alt, den er min ven. Måske? Jeg ved det ikke, jeg kan ikke høre mine egne tanker. Burde jeg give op? Hvad er det jeg kæmper for, er der noget? Det er for meget. Jeg ligger mig tilbage i sengen. Måske kan jeg prøve i morgen, måske ikke.

# data[].attributes.body
Mørke

Mørke.

En fumlende fornemmelse, en følelse af fortvivl og afmagt sniger sig op ad stolens kant ved spisebordet. Opkaldene og beskederne kommer stadig selv efter flere timer.

Det gennemblødte overtøj hænger i garderoben. En tung stilhed har lagt sig over stuen, sammen med vægten på skuldrene. Derefter kommer skyldfølelsen. Hvis bare. Hvorfor? Hvordan og hvornår?

Spørgsmålene.

Svarene er der ikke. Den hule, tomme følelse bliver værre, selvom man prøver at glemme det. Du gjorde dit bedste. Hvorfor er han så ikke her? Sådan som han burde. Sådan som der var meningen.

Maden smager mærkeligt. Der lugter mærkeligt. Forkert. Lyset falder ikke på samme måde. Møblerne står mærkeligt. Forkert, forkert, forkert.

Stilhed.

Korte samtaler. Fjerne blikke. Tilbageholdte bemærkninger. Hvad skal der ske? Bliver det godt igen? Ingen ved det. Ingen ved noget. Vreden hober sig op.

Frustrationerne presser sig på. Tårer er der ikke flere af. Tankerne hvirvler. Det samme gør beskyldningerne. Ingen klarer sig alene.

Alene. Afmagt.

Mørke.

# data[].attributes.body
Find Holger

Holger  er type der altid løber væk når han kan. Han vil nyde livet i stedet for at gå i børnehave. Fængslet. Holger vil gerne se verdenen. Skoven. Klitterne. Havet. I børnehaven skal han være social men Holger vil hellere gemme sig i mængden. Da Holger var født var det følelser nu er det tanke. Hvordan kan jeg forsvinde her? Nu er jeg væk og lige om lidt er Holger fundet.

# data[].attributes.body
2 lange dage uden Holger I syne. jeg har en knud i maven, og ikke et sidste tår tilbage. Mit hjerte banker hurtigere og hurtigere, for hvert sekund der går. hvordan skete dette, og vil han nogensinde vende tilbage? klokken er næsten tyve minutter i ni og, og der går endu en dag uden Holger. Intet er så vigtigt som den smerte, jeg føler.

# data[].attributes.body
Find Holger

Hun kunne stadig huske den dag for 8 år siden. Det gav stærke følelser hver gang hun fandt avisindslaget frem. Hun huskede det som var det i går, selvom det er meget længere siden Hele Danmark holdt vejret. Han var ingen steder og finde. Mange husker stadig indslaget i TV-avisen, der fortalte om drengen forsvundet. Det er helt utroligt hvor mange frivillige der vil hjælpe. Han havde været væk i 24 timer og ingen vidste hvor han var. Hans forældre var meget bekymrede og stemningen i samfundet var presset. Alt stod næsten stille. Det handlede om at finde Holger. Der blev ledt og ledt, men så lige pludselig. Der var han. Selveste Holger. En venlig mand fulgte ham hen til hans grædende mor.

# data[].attributes.body
Ikkestjernen

”Hvor er han?” bliver der spurgt, og jeg svarer ikke. Tænker på, om der bliver fundet et svar på spørgsmålet. Hvad gør jeg, hvis vi ikke finder svaret?

Min maven bliver lillebitte. Kramper. Min hjerne presser mod kraniet. Den signalerer, at vi ikke gør nok. Han bliver ikke fundet, han er bare alene, kold og borte. Måske død.

Jeg græder. Tuder og hulker. Et minut føles som en time. Jeg falder sammen og rejser mig igen, uden at føle jeg har rejst mig. Han er væk.

Vi leder. Græder. Scooter, helikopter, biler, cykler. Alle leder.

Time for time. Det bliver nat. Jeg er ude midt i intet. Himlen er mørk og fyldt med stjerne. Jeg håber ikke du er en af dem.

https://www.tv2nord.dk/jammerbugt/hele-danmark-ledte-efter-holger-her-er-han-otte-ar-efter

https://www.youtube.com/watch?v=BnhXtdwUalE

# data[].attributes.body
Tilbage

hvor er han, jeg må finde ham.

”Holger, Holger! Holger!!” bliver der råbt.

Men han hører ikke, jeg hører ikke, for der er kun plads til en tanke i mit hoved, Min skyld, mit ansvar, min dreng.

Jeg gav slip, jeg skulle havde vist bedre, Holger løber altid ,men han kommer også altid tilbage

Jeg ved ikke om han kommer tilbage nu.

Et billede dukker op, han store smil, der når helt op til hans øjne, men det er knust nu, ødelagt af en lille dreng der ligger helt stile og hvid i skovbunden.

Tårer, jeg kan ikke stoppe dem, flyder stille ned, rammer græsset og forsvinder. Bare en ting mere der forsvinder i denne skov.

Jeg kan ikke mere, jeg skal have ham tilbage.

Kilder:

https://www.tv2nord.dk/jammerbugt/hele-danmark-ledte-efter-holger-her-er-han-otte-ar-efter

https://www.berlingske.dk/samfund/oejenvidne-holger-fundet-med-snotnaese-og-jakken-omvendt-paa

# data[].attributes.body
Alt er i stå. Det er ligesom at vente på lynen rammer på jorden og laver den skarpe, klask lyd. Og da den ramte, skriger moderen. "Holger? Holger!?" Højere og ventre vender hun sit hoved men hendes kærlig 3-årige søn som bærer hans kærlig plysbjørn er ikke til at se.
De leder og leder rundt omkring spejderhytten. Holgers navn hænger i luften.
Et gisp. En af pædagogerne. Han rækker armen og det han holder mellem fingrene gjorde at moderen falder om og besvimer.
Holgers plysbjørn, som er dækket i mudder.

# data[].attributes.body
Find Holger

3-årige Holger gider ikke mere, han vil bare tilbage til hytten, han fortæller sine krav til spejderlederen som, sender de andre børn videre mens Holger bliver stående. imens han står og venter, ser han noget i øjenkrogen, han bliver nysgerrig og bevæger sig tættere. Han står nu i øjenkontakt med den hjort der har ført ham på farvande i et stykke tid inden den løber afsted igen, Holger vender sig om for at finde spejderlederen så han kunne komme tilbage. Han ville desværre ikke komme til at se et andet menneske i længere tid end han nogensinde kunne have håbet på.

Efter at have vandret rundt i skoven i timevis, satte Holger sig ned på skovbunden og fandt sin rygsæk frem, fiskede en stor men tynd bog ud af tasken og begyndte begejstret at lede.

# data[].attributes.body
Kortprosa: Den forsvundne Holger

Bip! Det er igen telefonen. Hver gang den siger noget, er det som om, at der bliver tændt et lys. Der må mindst være hundrede lys tændt indtil videre. Men så snart jeg kigger på den, så er her igen kulsort.

Klokken er fem. 6 timer. 6 timer uden det mindste tegn. Igen kommer der en tåre til syne i min øjenkrog. Mit hjerte slår. Slår for ham. Slår for hvert minut der går. Hvert slag er en påmindelse. Påmindelsen om livet og om døden. Måske har de ret. Måske burde vi stoppe. Det kan jeg bare ikke. Det er min skyld. Kun min. Et klink lyder fra min mave. Endnu en revne. Snart må det knuses. Intet plaster er stort nok, hvis ikke vi finder ham. Og igen undslipper en enkelt tåre mine ømme øjne. Bip!

Kilder:

https://www.tv2nord.dk/jammerbugt/hele-danmark-ledte-efter-holger-her-er-han-otte-ar-efter

https://www.dr.dk/ligetil/indland/holger-blev-sur-paa-sin-mor-og-stak-af

https://ekstrabladet.dk/nyheder/samfund/article4923423.ece

# data[].attributes.body
Fundet

Stakkels Holger, Lille Holger, hjælpeløse Holger. Forsvundet på spejdertur som et sandkorn i vinden. Tusinde mennesker ledte efter ham. Råbte hans navn, traskede igennem den mørke skov. Med håbet i behold, giver ikke en af de ledende voksne op.

Mors humør halter, som en hest med brækket ben. Tårnede holdes ikke tilbage, de løber som vandfald ned ad mors kinder. 6 timer, De længste 6 timer, uden nogen form for tegn. Ingen stopper. hver en kvist, hver et blad vendes for at finde lille Holger.

Lykke, ikke noget man kan bruge som beskrivelse. Ikke endnu. 12 timer, 16 timer, 20 timer, intet. Der er så tomt som rummet i skoven. ”Hvor er han?”, spørgsmålet alle stiller sig selv. 24 timer. ”JA! Ja han er fundet” sætningen alle havde ventet på at høre, for forældrene har det været de længste, søvnløse 24 timer i livet.

# data[].attributes.body
Holger var væk, Holger er Fundet!

Væk. Lille treårige Holger har været væk. Væk i næsten et helt døgn, næsten et helt døgn for meget. Der er jubel og glæde i alles øjne, og ikke én person har ikke et smil på munden.

Lille Holger er blevet fundet. Fundet af en tapper sjæl, der har ledt efter ham. Én af mange, der har ledt efter ham.

Lykke. Familien Kragh følte absolut lykke. Med forældre der har været vågne i halvandet døgn og 350 andre friske sjæle der har ledt uafbrudt, blev lille Holger fundet og er igen sammen med sin familie.

# data[].attributes.body
Find Holger!

Panikken startede småt ud iblandt spejderlederen. Herefter gik det hurtigt. Holger var som sunket i jorden. Heidi, Holgers mor blev hurtigt informeret. Hun begyndte jaget efter hendes yngste barn, lille 3-årige Holger.

På himlen viste der sig en redningshelikopter, på udkig efter den rødhårede dreng. Et ekko af den udsendte hundepatrulje fyldte alle skovens hjørner med støj. Jagten på Holger var først lige begyndt.

Gråden var hjerteskærende. Hivende efter ilt, blev det for meget for Heidi. Eftersøgningen havde overtaget hendes hoved med illustrationer af hendes lille dreng. Som ivrig efter sit bytte, farede Holgers far derimod rundt i skovens kroge. Ligesom de 100 frivillige.

Mørket falder over skoven. Der er atter intet spor af Holger.

Begge nær bedøvet i sovemedicin faldt der endelig en ro over Heidi. Her måtte Kenneth nøjes med en søvnløs nat.

Da lyset dalede ind over skoven, begyndte endnu en dag med søgning.

En lille raslen lød fra træernes dyb. Raslen var akkurat høj nok, til at fange en rytters opmærksomhed. Her befandt sig en lille rødhåret dreng, med jakken omvendt taget på. Han hed Holger.

# data[].attributes.body
Han forsvandt. Ude af det blå forsvandt lille Holger Kragh. Dag og nat gik vi, og ledte efter ham. I kulde, blæst og regn. Han var ikke til at kunne se nogle steder. 2000 frivillige var med til at finde den lille rødhårede Holger. Men ingen spor var fundet af ham. For vært minut der gik blev jeg mere og mere anstrengende. Hvordan er det muligt at han bare kunne forsvinde? Hvad var der dog sket med ham? For hver time der gik blev det mørkt. Mørkere og mørkere. Mørket holdte mig ikke tilbage. Det eneste der kørte rundt i hovedet på mig var at vide Holger var i sikkerhed. Svimmel og rundtosset blev jeg. Nu mere jeg tænkte på lille Holger.

# data[].attributes.body
Alt skal nok gå

Ud. Ud at lede. Lede I skoven, lede på stierne, lede på vejene. Mørket der sniger sig frem udenfor, indeni. Blæsten hyler efter mig, siger at jeg skal ud, ud at lede. Men regnen trykker mig ned. Ned i fortvivlelsen. Fortvivlelsen over at vide ingenting. Vide hvor, vide hvordan, vide hvornår, vide ingenting.

Solen der står op på ny og lægger et lysende skær over træerne. Et skær af at alt nok skal gå. Gå ud for at lede, det er det der kan trække mig ud af mørket. Mørket af ren fortvivlelse.

Han skal nok gå. Hans krop må ikke ligge bleg og kold. Han skal gå. Hvis han ikke går, sætter den ene fod foran den anden, vil jeg heller ikke gå. Men jeg skal blive ved med at gå, for han er ikke den eneste der har brug for at jeg går.

Solen står højt på himlen, den står på sit højeste. Varmen har spredt sig, han går, går hjem til mig, den ene fod foran den anden.

# data[].attributes.body
Her er stille, alt for stille. Hundredevis af mennesker går og råber. De kalder desperat efter svar, men får intet. Min mand og jegs frygt for at der er sket ham noget stiger mere og mere for vært et sekund der går. Alle vores alarmklokker ringer. Det kan kun gå for langsomt, alle disse mennesker til at finde ham, og alligevel tager det så ufatteligt lang tid. Følelsen af håbløshed kommer snigende, og spreder sig langsomt ind i kroppen.  Solen er snart helt væk, og månen kommer lige så stille frem. Det er stadig ikke et eneste tegn fra den lille. Men det stopper os ikke, vi to vil blive ved hele natten. Mest af alt fordi vi ikke kan få tankerne til at falde til ro. Uanset hvor trætte vi er, så virker søvn næsten som spil af tid. Har ikke brug for andet end at vide at han er i live.

# data[].attributes.body
Holger:
Det føltes som om der mangler noget. Som om der mangler en del i mit hjerte. Hvad gik der galt? Hvordan kan han bare sådan forsvinde? Det kan ikke være rigtigt. Jeg nægter at tro det. Mit eneste barn, kan ikke bare være væk på den måde. Jeg er nyttesløs. De siger jeg er for hysterisk, men mit barn er væk. Men hvordan kan de sige det? Hvad hvis det var deres barn? Åh gud, havde det bare været et andet barn. Et andet barn fra en anden familie. Hvorfor lige Holger? Gud hvor jeg savner ham. Han er væk, Forsvundet. Tårerne triller ustyrligt ned ad min kind. Lad ham nu komme hjem.

# data[].attributes.body
Jeg føler mig tom. Sådan en følelse jeg aldrig før har haft. Hvor er du? Hvorfor er du ikke fundet? Tankerne sender et gys ned gennem min ryg, og endnu en del af hjertet knuses. Tårende løber ned ad min kind, de stopper ikke, de kan ikke stoppe. For hver person der kommer hen, er håbet oppe, håbet på at de siger du er fundet. Det er ikke sket, ikke endnu.

Jeg kan ikke holde det ud. Mørket er ved at falde på, regnen suser ned, og blæsten rammer træerne hårdt. Mørket tvinger mig til at blive hjemme.

# data[].attributes.body
Holger Kragh

# data[].attributes.body
Kortprosa

Tre timer. Tre lange timer uden kontakt. Hvor er han? Hvad er der sket? Mit hjerte banker, det føltes som om det snart eksplodere. Hvad nu hvis han er væk for evigt. Forsvundet. De leder og leder, men det er forgæves. Hvordan kunne de være så uansvarlige, hvordan kunne de lade det ske? Skovbunden er tung og min stemme er hæs, men jeg råber stadig. Af mine lungers fulde kraft skriger jeg hans navn. Tårerne triller ned ad mine kinder, mens jeg mindes følelsen af ham i min favn. Jeg leder videre, om jeg så skal lede resten af mit liv. Hvor er han?

# data[].attributes.body
At slikke sine sår
Han kunne stadigvæk huske dagen hvor de kom. Han tænker tit på hvor nemt det ville have været hvis han havde ladet hver. Men han manglede jo penge.Det virkede som en god handel. Indtil den dag de ville have pengene igen. De tomme flasker stod på bordet. Tyve talte han, til han ikke gad mere. Det var hans måde at komme over det, sådan havde det altid været. Det hjalp. Han håbede bare ikke det ville gå så galt som sidst, da han kom op og slås.

# data[].attributes.body
At gnide salt i såret

# data[].attributes.body
At gnide salt I såret

Alt gik galt. Alle svarene. Alt.

Presset kortsluttede min hjerne. Men ikke Saras. Det sagde hun til mig. Nej. Hun sagde, at hun var spændt på, at få det endelige svar.

Det er jeg ikke.

Alle timerne er spildt. Salten er i såret. Det var Sara der gned den i det.

Det er værre end det burde. Men det er mig. Det er altid værre.

# data[].attributes.body
At gnide salt i såret

Jeg hader salt

Hver gang jeg får tilbudt noget saltet, nægter jeg at spise det

Min mor prøver at undgå for meget når hun laver mad

Min far er dog ikke nær så, hvad skal man sige... sød

Han prøver så vidt at gnide salt i mine sår

# data[].attributes.body
Kortprosa: At slikke sine sår

Hvorfor? Hvad skete der lige?

Endnu et stød af smerte lyder i mit baghoved. Lydene fra tv’et i stuen bliver forstærket.

Tilbagevendende. Hun kommer altid tilbage. Uanset hvad.

En rumlen fra min mave bryder larmen. Endnu en påmindelse.

Lyden blev hængende længere end i går. Den har travlt. Alt for travlt.

Toilettet giver et suk fra sig, da vandet skyller ud.

Det er forkert. Alt for forkert, men hun er allerede en del af mig. Hun ér mig.

Hvorfor? Hvad skete der lige?

# data[].attributes.body
At gnide salt i såret

Når bakken bliver til et bjerg, bliver den blå verden til en et grønt univers.

De andre bjerge er store og mægtige. Det lille
bjerg er ikke. Jorden skælver under det lille bjerg. Bjerget er ikke forberedt.
I et er det opdelt i to dele. Hvad skal den gøre. Bjerget prøver at lægge sig i
kæde selvom det er umuligt. Det grønne bjerg vil bare blive gul hvis den ligger
i kæden.  Hvis bjerget bliver på sin plads, gnider den salt i såret.
Problemerne vil ikke forsvinde og bjerget vil hedde Adams top

# data[].attributes.body
At slikke sine sår

Mor er død.

Far råber ad os og ad lægerne.

Han løber ud af værelset, så jeg græder.

”Bare rolig” siger storebror, ”han skal bare slikke sine sår.”

Storebror og jeg skændtes engang rigtig slemt.

Han stormede også ud af rummet.

Men mor sagde til mig, ” storebror skal bare slikke sine sår, han bliver god igen.”

Jeg tror nu ikke det vil virke for far, så stor en tunge har han nemlig slet ikke.

# data[].attributes.body
AT SLIKKE SINE SÅR

Sjælens lyst til komme igennem hverdagen er umuligt at støtte frem
Jeg er blot en dukke, der går på gaden med et tungt og vredt hjerte
Minderne fra aftenen af min verdensundergang spiller som et ødelagt kinetoskop i mit hoved
Hvert sekund af det er smertefuld, i mine øjne fyldes der med brændende varme tårer som jeg har svært med at holde ind
De smiler til mig oppefra
Siger at jeg kan smile tilbage
Kun hvis I er her vil jeg har viljen til at løfte mine kinder
Og sige hej, le, leve, elske og åben mig selv til verden

# data[].attributes.body
At slikke sine sår

Lige siden jeg var lille, har jeg altid slikket mine sår. Jeg har fået at vide flere gange at det er klamt, det bliver kun være, du kan ikke gøre noget. Jeg står på en bro, parat. Parat til at alt skal stoppe, på at få fred. Jeg sætter mig ned ved kanten, ryggen til kanten, vil ikke se ned. Jeg ser en gravsten foran mig, kun 1 vissen blomst, mit navn på gravstenen, folk står rundt om den, griner og peger fingre ned mod min grav. Men så bliver grinene til gråd, for hver person der begynder at græde, kommer det en buket blomster. Trækker mig fra kanten indser at jeg ikke kun er ham der slikker sine sår

# data[].attributes.body
At slikke sine sår

Jeg ligner en tosse. En der er sluppet ud fra anstalten nede af vejen.

Jeg hoppede ud ad vinduet fra 2 sal.

Sidder på gaden, helt krummet sammen – ligesom en hund

Jeg føler mig blottet – min krop er fyldt af skrammer

Både indeni og udenpå, mest i mit hoved.

Eller det er det mændene i de hvide kitler siger.

Sidder på gaden foran folkemængden.

Og slikker mine sår.

De kalder mig en hund, måske fordi jeg er det.

# data[].attributes.body
At slikke sine sår

Jeg er alene
Sidste måned holdt et af vores vennepar en pause.
Han brugte mange penge på at få pausen ovre, både chokolade og blomster.
Sagde ” for at slikke vores sår”.
Hvis jeg skulle gøre noget magen til, Ville jeg blive hjemløs.
Så mange penge findes der ikke i verdenen.

# data[].attributes.body
At gnide salt i såret.

Salt er en forfærdelig ting,
Salten brænder,
Salten kradser,
det er ligesom at være lille igen,
ligesom da man var lille og fik salt i såret,
det er en brændende smerte. Ligesom da mor lavede mad og man løb væk i skræk,
Salten gjorde ondt bare at tænke på, og efter alt det med far og mor.
At de nu ikke var her mere,
var ligesom at gnide salt i såret.

# data[].attributes.body
At gnide salt i såret.

Mor kommer ind. Jeg ved godt, at hun bringer dårlige nyheder. Det siger hendes tomme, endeløse blik. Prikken starter i fingrene, men derefter ophober flammerne sig inde i mig, men kun jeg kan se det.

”Med tiden bliver det hele bedre”, siger de. De lyver.

De gnider bare salt i mine sår. Det føles som tortur. De kan ikke mærke smerten, den smerte de fortager sig.
Alt brænder. Flammerne overtager til kun resterne er tilbage. De rester ingen vil bruge til noget.

# data[].attributes.body
Kortprosa: At slikke sine sår
Jeg er langsomt ved at komme over det. Den store tomme smerte i brystet forsvinder langsomt dag efter dag. Jeg er ved at få det bedre, virkelig. Der er gået omkring 15 måneder siden det skete. 15 måneder af søvnløse nætter, en let usund kost, og sorte deprimerende dage.

Det er som om at lyset endelig begynder at komme frem, som om at solen langsomt står op efter en evig lang nat. Jeg er ved at blive mig selv igen, men dog, når jeg lukker øjnene, ser jeg stadig dig, bilen og den blodige vej.

# data[].attributes.body
Salt i såret

Han er fuld. Jeg skal kalde ham papfar, det kan de godt glemme. Han vælter rundt. Mor valgte ham. Jeg tror hun fandt ham på gaden. Det gjorde hun slet ikke. Dengang var han normal og sød og sjov og rar. Man kunne tale om meget. Nu er ulykken sket. Og det er et salt i såret han skal bo her. Der er ikke plads til en som ham. Ikke her på helmsvej, hvor alle alligevel er kede af det efter ulykken. Der er forskellige måder at komme igennem det på.

Men hans måde er salt i såret. Salt i mit sår og salt i mors.

# data[].attributes.body
Kortprosa: At gnide salt i såret

Lige hvad der manglede. En stor flage salt hvirvler ned og sætter sig midt i det åbne sår på knæet. Det selvsamme, men uskadte, knæ tager af for mit fald da jeg knækker sammen midt i mængden.

Jeg er sikker. Det er ham. Jeg har lyst til at løbe, gemme mig, flygte, men jeg rør min ikke. Sidder bare midt på gaden på mine bare knæ. Stirrer.

Han ser mig. Skifter retning og trasker målrettet imod. Jeg ser på mine hænder. De selvsamme hænder der forrådte mig.