# data[].attributes.body
Under renæssancen var der flere forskellige styreformer i de forskellige lande. Disse var: Bystatens samfundene, enevælden, en slags forbundsstater og et samarbejde mellem monarken og parlamentet.
Bystatsamfundende som opstod i Italien, her blev de forskellige bystater styret af de vigtigste adelsfamilier fx havde Medici familien (med undtagelse af to intervaller på tilsammen ca. 20 år) kontrollen over Firenze og Toscana fra 1434 - 1737.

I Fastlandseuropa skete det dog i stigende grad at kongen ”begik statskup” overfor adelen, som denne tidligere skulle dele meget af magten med og hvor kongen havde indvilliget i en række begrænsninger af dennes magt når denne blev kronet. Nu tog kongen dog alt magten selv og blev enevældig (med undtagelse at Nederlandene (i dag Holland) som i stedet samlede sig som et forbund hvor hver selvstændig stat havde selvstyre, men overordnet blev de styret af en statsholder som skulle dele magten med adelsmændene og de velstående købmænd. Lidt ligesom USA i dag).

I England skete der dog det at monarken og Parlamentet fortsat samarbejdede.
Efter The Glorious revolution i 1688, skulle parlamentet nu blive indkaldt regelmæssigt og dette fik ret til at bestemme over beskatningerne. Hvilket egentligt betød at det kunne overvåge og tage initiativ til alle vigtige politiske beslutninger.

Noget som alt dette havde til fælles er at det i stigende grad fjerner sig fra middelalderens samfund, der bl.a. var stærkt domineret af religion. Når religionens verdensbillede, regler og love, ikke længere definerer en befolkning (med en befolkning menes der adelen og borgerne, da bønderne ikke rigtig opleve renæssancens tanker), bliver der plads til at udvikle og eksperimenterer også selvom dette ikke er i overensstemmelse, med den gejstlige overbevisning.

# data[].attributes.body
I renæssancen spirrede interessen naturvidenskab og kunst. Et sted hvor dette tydeligt ses er i kunsten. I middelalderen var kunsten fokuseret på at fortælle en historie som andre nemt kunne forstå, fx var kirker udsmykket så man kunne se de bibelske fortællinger, her var det lige meget om fx menneskerne egentligt lignede mennesker, man skulle bare kunne se hvad eller hvem de forstilte.

Dette ændrede sig meget drastisk i renæssancen. Nu gik man meget op den naturalistiske gengivelsesstrategi og at fx mennesker var anatomisk korrekte. Men for at finde ud af hvad det anatomisk korrekte var måtte man kigge på mennesket selv. Dette begyndte at sive over fra kunsten til andre ting, fx inden for lægevidenskaben begyndte lægerne nu at se på hvad der rent faktisk hjalp deres patienter i stedet for at læse en gammel bog om emnet.

Også inden for det naturvidenskabelige begyndte man at vige fra de gamle kilder, i takt med at interessen for emnet voksede. Et godt eksempel er Tycho Brahe, han observerede himlen og da det gik op for ham at de gamle observationer og regler ikke var særligt gode eller galt, så lavede han nye.

Især mindskningen af kirkens magt gav naturvidenskaben plads til at udvikle sig. I middelalderen var man meget troende og kirken havde haft monopol på alt viden. Når dette mindskes bliver der bedre plads til at eksperimenterer og observere. Naturvidenskabens metode blev dog ikke udviklet over en dag, det tog meget lang tid før man anerkendte det eksperimentelle og ikke bare hvad enten læste eller hvad der var logisk at tænke sig til.

# data[].attributes.body
I renæssancen kom mennesket i centrum, et renæssance menneske blev kaldt ”un uomo universale” og var en person der kendte sit eget værd, var talentfuld og havde en meget bred dannelse. Et af de bedste eksempler i Italien var Leonardo da Vinci (1452 – 1519). Da Vinci var både kunstner (nogle af hans mest berømte værker er Den sidste nadver og Mona Lisa) men han var også videnskabsmand, opfinder, arkitekt, billedhugger, musiker, naturforsker og udførte bl.a. tegninger af menneskets anatomi.

Hele renæssancens tankegang var dog kun at mærke hos overklassen og borgerne.

Citat fra Pico della Mirandola:
"Til sidst besluttede den bedste af alle håndværkere, at ... mennesket (skulle) være et værk uden et bestemt forbillede og sagde til det, da han havde stillet det midt i verden"

# data[].attributes.body
Renæssance betyder genfødsel og i renæssancen ønskede man at genoplive hvad man mente var den menneskeopfattelse og de idealer som dominerede den græsk-romerske oldtid (antikken). I renæssancen så man antikken som en slags højkultur mens man så middelalderen som noget mindre positivt. Renæssancen forstås som den kulturelle strømning der opstod i Italien i 1300-tallet og i løbet af de næste århundrede forgrenede sig til andre dele af Europa reelt varede renæssancen fra ca. 1350 – 1550.

Antikkens tanker kom til Europa gennem kulturel arv fra det antikke Grækenland og Rom samt det Arabiske rige, der samlede alt information fra de lande de erobrede og nedskrev denne viden. Disse skrifter blev senere oversat fra arabisk til latin.