# data[].attributes.headline
7.Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
7.Домашнє завдання

# data[].attributes.body
1.ЗНАТИ ЗМІСТ ПЕРШОЇ ЧАСТИНИ ПОВІСТІ; ПІДГОТУВАТИ ПОВІДОМЛЕННЯ ПРО ІСТОРИЧНІ ФАКТИ У ТВОРІ (СПОРТИВНА ДІЯЛЬНІСТЬ, ЦИРКОВА ДІЯЛЬНІСТЬ, БІЙ З ДЖОНОМ ДЖЕКСОНОМ, ПОВЕРНЕННЯ ДОДОМУ).
2.СКЛАСТИ ІНФОРМАЦІЙНЕ ГРОНО ДО ОБРАЗУ ІВАНА СИЛИ.
3.РОЗРОБИТИ ПЛАН ДІЙ «ЩО РОБИТИ, ЩОБ БУТИ ЗДОРОВИМ?»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пісенька веселого цирку

Дорослі і малята!

Хлоп'ята і дівчата!

Чекає цирк на вас -

Мерщій біжіть до кас!

Життя - це цирк на дроті,

А цирк - життя в польоті.

Хто істину цю знає,

Той нас не оминає!

Вельможі і прочани!

Селяни і міщани!

Усіх ми радо приймемо,

І на арену вийдемо!

Життя - це цирк на дроті,

А цирк - життя в польоті.

Хто істину цю знає,

Той весело співає!

Нервовим і плаксивим,

Нещасним і злостивим

Даємо лік для всіх:

Здоровий щирий сміх!

Життя - це цирк на дроті

А цирк - життя в польоті.

Давайте лікуватися

Сміятися! Сміятися!

Передмова, яку обов'язково слід прочитати

Маленькі друзі! Я знаю, що ви не любите читати передмови. А дехто з вас взагалі вважає, що книжку слід розпочинати з кінця. Але ця передмова особлива, бо, не прочитавши її, ви не дізнаєтеся ГОЛОВНОГО.

Україна славиться своїми силачами. Але не тільки Василь Вірастюк чи брати Клички належать до найдужчих людей світу. Були в нас такі й раніше. До незаслужено забутих належить і знаменитий силач Іван Сила. Саме так називали в народі Івана Фірцака, який понад сто років тому народився на Закарпатті, став чемпіоном Чехословаччини та Європи з кількох видів спорту, об'їздив півсвіту, здобувши величезну кількість перемог. За свою неймовірну силу його нарекли ім'ям уславленого античного борця Кротона.

Першим розповів про життя українського богатиря Антон Копинець у книжці "Кротон". Він товаришував зі славетним атлетом і особисто від нього записував його історію. Після нього про Івана Силу писали й інші письменники.

І хоча "Неймовірні пригоди Івана Сили" здадуться вам справді неймовірними, основа їхня правдива, адже почерпнута із фактичного матеріалу, записаного Антоном Копинцем. Ясна річ, що ми мусили додати щось від себе, а щось і змінити, інакше вам би було не так цікаво.

А де в цій книжці правда, а де вигадка - спробуйте з'ясувати самі.

ПЕРША ЧАСТИНА

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ, У ЯКОМУ ХТОСЬ ПРИЇЖДЖАЄ, А ХТОСЬ УТІКАЄ

Потяг ще раз голосно чмихнув і непорушно застиг. Пасажири з клунками, торбами і валізами стали галасливо запруджувати перон. Двадцятилітній парубійко в селянському вбранні на ймення Іван Сила не квапився. Його відкрите обличчя, ніжні, майже дівочі риси обличчя якось дивно поєднувалися з міцно збитою статурою та широчезними плечима. Поспішати Іванові, чесно кажучи, було нікуди. Через вікно він озирав вокзал, переповнений людьми, які снували туди-сюди, як у велетенському мурашнику.

- Ого, скільки народу! - присвиснувши, почухав Іван Сила потилицю і попрямував до виходу. Дядько з обвислими вусами, у зеленій крисані, з яким їхали від самого і ючатку, чекав його на виході.

- То що, земляче, будеш чинити? - він справно скрутив саморобну цигарку.

- Та хіба я знаю, вуйку? - пошкрябав Іван свою величезну долоню. А була вона в нього немала, бо й сам парубійко мав під два метри зросту. - Піду кудись на роботу найматися.

- І треба тобі було зачинатися з тим дурнем, - дядько окутався густим димом.

- А чого він першим ліз! - здвигнув плечима Сила. - Та я його не сильно того... Так, струснув легко.

- Еге, струснув! - вуйко Микульця засміявся, показавши рідкі зуби. - Ледве привели до тями. Та ж він тобі не просто сусіда, а начальників синок. Думати треба! - постукав він себе кривим пальцем по чолі.

- Що тепер поробиш, - зітхнув на повні груди легінь. - Тато казали: йди, синку, у світ. Маємо вас багато, а ти їси за чотирьох.

- Такого, як ти, справді легше забити, як прогодувати, - глузував вуйко, перепаковуючи клунки.

"Поліція!", - раптом пролунав крик, і залізничний натовп миттю стих, а далі почав розсипатися. "Ходімо", - кивнув старий, і земляки, із обвітреними, ніби витесаними з каменю, обличчями, стали пробиратися крізь вокзал. Одяг, мова та звички видавали в них мешканців гір. Або верховинців, як тут звикли казати.

Далеко вони не відійшли, бо й не було куди. На боковій вуличці у затінку дерев сіли на перекуску та роздуми. Та не встигли витягнути свій нехитрий селянський харч, як новий ґвалт привернув їхню увагу.

Назустріч їм біг обірванець, за яким гналося троє дядьків. "Злодій! Тримай злодія!" - кричали задні.

Переслідуваний гнав щодуху, час від часу озираючись, але, на своє нещастя, зашпортався і розтягнувся у пилюці. Велика булка з його пазухи покотилася у траву.

- На тобі! На! - посипалися удари на голову нещасного.

- Красти! У мене красти! - найбільше репетував молодик у білому фартуху.

- М-м-м! - тільки стогнав у відповідь, звиваючись, хлопець.

- Та він же німий! - крикнув Іван і почав відтягувати крамарів від лежачого. Ті, зауваживши не так каліцтво злодія, як радше ширину плечей незнайомого селюка, втратили запал до розправи.

- Ходімо, Штефане! - взяв старший із них за рукав найбільш розлюченого. - Думаю, йому вистачить. Це буде добра наука для злодіїв, - з підозрою глипнув він на вуйка Микульцю, який спокійно жував своє сало.

- От лайдак! - замахнувся кулаком Штефан на обірванця, але вже не вдарив. - Ще раз побачу на вокзалі - розчавлю, як таргана! Тьху! - плюнув він на лежачого і, підтягуючи штани, почвалав навздогін приятелям. - Хлопці, з мене пиво! - пробулькотів вдалині його голос.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ, У ЯКОМУ НІМИЙ ПОЧИНАЄ ГОВОРИТИ

- Вуйку, а що то таке - тарган? - повернувся Іван до свого місця, беручи скибку хліба, товсто намащену смальцем.

- Бога ради, Іване, дай хоч поїсти по-людськи! - невдоволено прошамотів набитим ротом старий.

- То щось паскудне? - не вгавав парубійко.

Вуйко тільки мовчки відмахнувся.

- Хлопці, а ви звідки будете? - раптом прорік німий, сплюнувши цівку крові.

- От тобі маєш, песся лабо! - вдарив рукою по коліні вуйко Микульця. - То ти говориш, паскуднику?

- А що я мав робити? - шморгнув носом малий. - Казати, що другий день нічого не їв? Ото насмішив би цих ґевалів. Диви, як роз'їлися на білому хлібі! - глянув він зло у бік, де вже зникли три справді немаленькі постаті.

- Усе одно красти - гріх! - погрозив перстом вуйко Микульця.

- А здохнути з голоду - не гріх? - почав обтріпуватися від пилюки упертюх.

- Диви, яке розумне! Гаразд, не бурчи! - подобрішав вуйко. - Сідай. Набивай тельбухи. Може, щось цікаве розповіси.

- З дорогою душею, дядьку! - малий театрально встав, зробив жест, ніби знімає капелюха, і вклонився. - Панове, дозвольте відрекомендуватися

- Міхал Голий з Привокзальної.

Його слова викликали щирий регіт верховинців.

- Мішку, - хрустячи цибулею, звернувся по-свояцьки до нього вуйко. - Чом не підеш працювати? Люди за роботою їдуть до вас казна-звідки, а ти дурня клеїш.

- Від роботи, дядьку, коні дохнуть! - підморгнув Мішко, набиваючи повний рот селянським харчем.

- От хитре! - хитав головою вуйко. - Може, тоді порадиш, куди Іванові податися?

Мішко ще раз кинув оком на могутню постать верховинця.

- Йому тільки вагони вантажити. В кінець вокзалу - третє вікно ліворуч. Запитаєте пана Кривальського. Скажете, що я порекомендував.

- Ти диви, яке цабе! - усміхнувся вусами вуйко Микульця. - Ми думали, що ти - голодранець. А виявляється - перша людина на вокзалі.

- Глузуйте, глузуйте! От коли Івана приймуть на роботу, тоді згадаєте Міху Голого! - він глянув на парубійка.

Але той мовчав, наминаючи за трьох.

Обід для Сили був справою святою.

- Авжеж, спробуй такого забути, - після обіду вуйко знову затягнувся цигаркою.

- Добре, колєґи! Мені вже час. Справи, знаєте! - Міха галантно подав руку верховинцям і в кліп ока зник на закуреній вулиці.

- От типчик! - сплюнув вуйко. - Злодюжка на злодюжці. Одне слово, столиця!

"Сто-ли-ця!", - подумав і собі про щось Іван Сила.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ, У ЯКОМУ ІВАН СИЛА ЗНАХОДИТЬ РОБОТУ

У третьому віконечку пана Кривальського не виявилося. "Обід!" - сонно позіхнув чоловічок у кашкеті.

- Мені би роботу, - ледве просунув до віконечка півголови Іван.

- Ого, який здоровило! - щиро здивувався чоловічок. - Приходь зранку. Будеш працювати. Як записати? Іван Сила? Ха-ха. Ну це ми завтра подивимося.

Він ще раз позіхнув, аж кашкет з'їхав йому на очі. Тоді мовив "перепрошую" і зачинив віконечко, вивісивши табличку "Нема тари". (З табличками на вокзалі було сутужно).

Ніч Іван перебув у найдешевшому пристанищі для таких же небораків, як він, котрі не мали де подітися у великому місті. Вуйко Микульця пішов у справах: поніс верховинські гостинці синові, який тут служив у війську.

Тьмаво блимало світло притулку. То тут, то там виникали розмови і через деяких час затихали.

Простягнувшись на дерев'яному лежакові, Іван згадував рідні гори, батьків, домашні страви, а найперше - свою кирпату сусідку.

"Бідна Маруська! - думав Іван. - Як вона там? Навіть попрощатися не встиг. Що вона подумає про мене? Що я розбишака, лайдак, нікче..." На цьому слові Іван заснув, нараз опинившись у себе вдома, де матінка з повного мискою вареної картоплі та горням пінистого молока запрошувала його до святково прибраного столу...

Добре виспавшись (що-що, а цю справу він любив і ставився до неї з належною повагою), Іван прийшов на перон одним із перших.

Робота була нехитра: брати мішки та ящики і нести, куди скажуть. За кожні 50 кілограмів ваги давали монету. Тож за день можна було непогано заробити. Принаймні з голоду вже ноги не простягнені.

Іван з легкістю взявся до праці, беручи на свої плечі вдвічі більше, ніж решта вантажників.

Це зачепило одного з них, кучерявого молодика, який почав глузувати: "Дивись, село, не надірвись. Бачили ми вже тут таких гонорових. Та кудись позникали".

Іван вирішив не дражнити нових товаришів, а виконавши денну норму до обіду й отримавши першу платню, надумав пройтися містом.

Спочатку хотів віднайти вчорашнього знайомого - Міху Голого. Але, проблукавши вокзалом півгодини, зрозумів, що в такому натовпі це - даремна справа. Тоді звернувся до малого обірванця, який просив гроші у перехожих.

- Голий? Знаю такого, - примружив той око. - А що пан хоче від нього? Може, я підсоблю?

Він зміряв Івана з голови до п'ят, прикидаючи, що з нього можна виманити.

- Та ні! Мені треба Міху, - відмахнувся Іван.

- Голий вас сам знайде, коли треба буде, - втратив малий інтерес до розмови і писклявим голосом почав знову благати перехожих:

"Подайте попієчку сироті!"

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ, У ЯКОМУ ІВАН СИЛА ДЕМОНСТРУЄ СИЛУ

Івана у столиці вражало все, а найперше - рух.

# data[].attributes.attachment_link.title
Неймовірні пригоди Івана Сили, найдужчої людини світу - Олександр Гаврош, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Неймовірні пригоди Івана Сили, найдужчої людини світу" (автор: Гаврош Олександр Дюлович). Читати повністю електронну книгу Олександр Гаврош - Неймовірні пригоди Івана Сили, найдужчої людини світу онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
3."Іван Сила" — український художній фільм

# data[].attributes.subject
3."Іван Сила" — український художній фільм

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телекомпанія М-студіо

# data[].attributes.attachment_link.title
Івану Фірцаку – "Кротону" – 120 років

# data[].attributes.headline
2.Іван Фірцак-людина-легенда

# data[].attributes.subject
2.Іван Фірцак-людина-легенда

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телекомпанія М-студіо

# data[].attributes.attachment_link.title
Івану Фірцаку – "Кротону" – 120 років

# data[].attributes.headline
1.Олександр Гаврош . Розповідь про письменника. «Неймовірні пригоди Івана Сили».  Історична довідка про Івана Фірцака.

# data[].attributes.subject
1.Олександр Гаврош . Розповідь про письменника. «Неймовірні пригоди Івана Сили».  Історична довідка про Івана Фірцака.

# data[].attributes.headline
6.Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
6.Домашнє завдання

# data[].attributes.body
1.Скласти сенкан на тему "Життя"
2.Розкрити зміст епіграфа
Життя – це боротьба, а боротьба – це справжнє життя.
О.Теліга

# data[].attributes.headline
5.Розгадай ребус

# data[].attributes.subject
5.Розгадай ребус

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.headline
4.Практична робота

# data[].attributes.subject
4.Практична робота

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.attachment_link.title
Практична частина

# data[].attributes.headline
3.Прослухай 

# data[].attributes.subject
3.Прослухай 

# data[].attributes.body
3.Олена Теліга "Радість"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Нотатки вчителя

# data[].attributes.attachment_link.title
Олена Теліга. "Радість"

# data[].attributes.body
2."Сучасникам". Олена Теліга

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Нотатки вчителя

# data[].attributes.attachment_link.title
"Сучасникам". Олена Теліга

# data[].attributes.body
1.«Пломінний день»

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Нотатки вчителя

# data[].attributes.attachment_link.title
"Пломінний день". Олена Теліга

# data[].attributes.headline
2.Вона була українкою по духу і за походженням, хоча народилася в Росії. 

# data[].attributes.subject
2.Вона була українкою по духу і за походженням, хоча народилася в Росії. 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ukrainian Institute of National Remembrance

# data[].attributes.attachment_link.title
Люди Свободи. Олена Теліга

# data[].attributes.headline
1.Олена Теліга. Життя і героїчна загибель української патріотки. «Сучасникам», «Радість», «Пломінний день». Ідея оптимізму і життєлюбства через художнє слово. Моральний заповіт нащадкам.

# data[].attributes.subject
1.Олена Теліга. Життя і героїчна загибель української патріотки. «Сучасникам», «Радість», «Пломінний день». Ідея оптимізму і життєлюбства через художнє слово. Моральний заповіт нащадкам.

# data[].attributes.headline
8.Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
8.Домашнє завдання

# data[].attributes.body
1.Ознайомитися з життєвим і творчим шляхом письменника
2.Виразне читання віршів О.Ольжича

# data[].attributes.headline
7.Практична робота

# data[].attributes.subject
7.Практична робота

# data[].attributes.body
Поезію "Захочеш і будеш..." можна поділити на окремі частини.

І — Усе в житті залежить від нас самих.

II —Справжнє, наповнене боротьбою життя не для слабких..

III — Сумління -вічне мірило вчинків.

IV — Хвилини вибору і сумнівів.

# data[].attributes.headline
5.Олег Ольжич. "Захочеш і будеш..."

# data[].attributes.subject
5.Олег Ольжич. "Захочеш і будеш..."

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Нотатки вчителя

# data[].attributes.attachment_link.title
Олег Ольжич. "Захочеш і будеш..."

# data[].attributes.headline
6.Асоціативний кущ

# data[].attributes.subject
6.Асоціативний кущ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.attachment_link.title
Асоціативний кущ

# data[].attributes.headline
4.Силачі століття

# data[].attributes.subject
4.Силачі століття

# data[].attributes.body
Виконай вправу

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Гаврош «Неймовірні пригоди Івана Сили» 

# data[].attributes.attachment_link.description
Завдання: визначте, хто це та звідки родом герой світлини.

# data[].attributes.headline
Досягни успіху

# data[].attributes.subject
Досягни успіху

# data[].attributes.body
гра "Як стати мільйонером"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Маранська

# data[].attributes.attachment_link.title
Неймовірні пригоди Івана Сили 

# data[].attributes.headline
3.   Прослухай

# data[].attributes.subject
3.   Прослухай

# data[].attributes.body
Олег Ольжич. "Господь багатий нас благословив..."

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Нотатки вчителя

# data[].attributes.attachment_link.title
Олег Ольжич. "Господь багатий нас благословив..."

# data[].attributes.headline
2."Історична казка": 37 років життя Олега Ольжича

# data[].attributes.subject
2."Історична казка": 37 років життя Олега Ольжича

# data[].attributes.body
Історична казка сьогодні про українського поета і арехолога Олега Ольжича. Він народився 8 липня 1907 року. А загинув у 37 років у концтаборі.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Історична казка": 37 років життя Олега Ольжича

# data[].attributes.headline
1.Олег Ольжич-поет національного героїзму

# data[].attributes.subject
1.Олег Ольжич-поет національного героїзму

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Оле́г О́льжич (справжнє ім'я Олег Олександрович Кандиба), (, Житомир - 10 червня 1944, Концентраційний табір Заксенгаузен) - український поет, політичний діяч, археолог. Син відомого українського поета Олександра Олеся.

Очолював культурно-освітню референтуру Проводу Українських Націоналістів (ПУН) (1937) і Революційний Трибунал Організації Українських Націоналістів (ОУН) (1939-1941). Заступник Голови ПУН та Голова ПУН на українських землях (з 05.1942), Голова ПУН ОУН (01.1944 - †10.06.1944).

Народився в Житомирі 21 липня ( 8 липня за старим стилем) 1907 року. Батько - відомий поет і письменник Олександр Іванович Кандиба ( псевдонім - Олександр Олесь), мати - Віра Антонівна Свадковська, гімназійна вчителька.

Родина в 1912-1919 роках жила заможно та мешкала в дохідному будинку Файбишенко на Новій будові, вулиці Антоновича, 64/16, точніше на розі вулиць Антоновича (Горького) та Івана Федорова. Будинок вцілів, однак перебуває в аварійному стані.

Навчання та наукова діяльність

У 1919-1923 роках здобував середню освіту в трудовій школі, мешкаючи в Пущі-Водиці поблизу Києва, але закінчити середнє навчання довелося лише в Празі. Наприкінці 1922 року він разом із матір'ю виїхав з України у Берлін, де 3 січня 1923 року нарешті зустрівся з батьком, який у лютому 1919 року був змушений поспіхом емігрувати до Австрії, використавши придбаний дипломатичний паспорт з повноваженням аташе з культури при консульстві УНР у Будапешті.

1923 року родина Кандиби переїхала до Праги. Влітку родина переїхала до Ржевниців під Прагою, згодом далі - до Горніх Черношинець. Восени 1923 року Олег разом з матір'ю повернувся до Праги. Батько залишився в Горних Черношинцях, де він організував гурток з науковців, поетів і письменників.

Олег Кандиба поступив на платні річні матуральні курси Українського Громадського Комітету в Празі, які закінчив 11 грудня 1924 з відзнакою. Це надавало йому можливість записатись вільним слухачем на безкоштовній основі у будь-який вищий навчальний заклад.

Олег записався слухачем на літературно-історичний відділ Українського високого педагогічного інституту імені Драгоманова в Празі. Цей інститут заснував влітку 1923 року Український Громадський Комітет і до нього брали всіх охочих. Однак документи, що підтвердили б його навчання, не збереглися. Одночасно юнак записався на лекції в Український вільний університет. За непідтвердженими даними, серед засновників був його батько Олександр Олесь (Кандиба). Документи студента Кандиби не збереглися, однак лишилися спогади його вчителів і колег, а також Л. Винар віднайшов конспекти О. Ольжича занять з археології, які проводив професор Вадим Щербаківський. Тоді ж записався вільним слухачем філософського факультету Карлового університету в Празі. Влітку 1926 року, склавши додаткові іспити з латині, став звичайним студентом університету. Роки навчання - 1924-1929. Бувши студентом, отримав (1928) грант від Наукового Товариства імені Шевченка у Львові на експедицію в Більче Золоту.

Член Пласту в Празі. На пластову тематику написав поезію "Пластовий капелюх". На цей час припали початки наукової діяльності О. Ольжича, яку Л. Винар періодизує таким чином:

І. 1925-1930 - роки навчання та археологічних розкопок у Чехословаччині і в Західній Україні.

II. 1931-1940 роки - період інтенсивної наукової і академічно-педагогічної діяльності О. Кандиби, час появи його основних наукових праць у різномовних наукових виданнях, його кількарічної співпраці з Гарвардським університетом і УВУ. Цей період також охоплює заходи з організації Українського Наукового Інституту в Америці.

III. З 1941 до травня 1944 року - період принагідної наукової роботи. Тоді О. Кандиба був членом Археологічної Комісії НТШ (1941-1944), яку очолював Я. Пастернак. Кандиба перебував у підпіллі, але рівночасно збирав історичні і фольклорні джерела, співпрацював з українськими вченими в Західній і Східній Україні.

Восени 1930 року захистив дисертацію на звання доктора філософії на тему: "Неолітична мальована кераміка Галичини".

З жовтня 1930 до травня 1932 року - асистент кафедри археології УВУ. Працював у археологічному відділі Національного музею Чехословаччини. У лютому 1931 року О. Кандиба одержав від Слов'янського інституту в Празі ( Slovansky ustav) наукову стипендію в сумі двох тисяч чеських крон на студійну подорож у Німеччину і Австрію для збирання матеріалів для його дальших студій культури неолітичної кераміки. Проміжні результати його наукових досліджень надрукували в чеському журналі "Огляд передісторичний" і в серійному науковому виданні "Пам'ятки археологічні". У червні 1932 року провів рятункові розкопки чотирьох кістякових поховань ранньої бронзової доби в Кобилісах біля Праги. У цей час він активно популяризував археологію у празьких і львівських масових виданнях.

Навесні 1932 року в Празі відбувся II Український науковий з'їзд, на якому працювала підсекція археології та історії мистецтв, де головував В. М. Щербаківський. Олег Кандиба зробив дві доповіді. Обидві були присвячені українській мальованій кераміці. Зокрема, археолог подав свою класифікацію еволюції української мальованої кераміки і її типологію (він визначив шість основних керамічних форм) і прийшов до висновку, що розвиток української мальованої кераміки є безперервним, органічним і тривалим.

За деякими даними, після з'їзду в Ольжича виникли серйозні теоретичні розбіжності зі Щербаківським та іншими послідовниками школи Любора Нідерле і він був вимушений звільнитися з кафедри археології УВУ і з-поміж співробітників археологічного відділу музею. Водночас, у спогадах О. Оглоблин 1956 року про В. Щербаківського про такий інцидент не згадав, натомість стверджував, що В. Щербаківський "створив свою наукову школу, й серед учнів його були визначні археологи, як приміром Др. Олег Кандиба".

З тих же причин особисту участь у I Міжнародному конгресі доісторичних і протоісторічних наук, що відбувся в тому ж році в Лондоні, не брав. Підготував доповідь "Дністро-Дунайська неолітична область", однак обмежився передачею тез. Влітку 1932 року брав участь в американській археологічній експедиції до Югославії. Восени 1932 року О. Кандиба взяв участь в археологічних розкопках печери Доміка на Словаччині, які проводив д-р Й. Бем ( чеськ. ) з чеського Державного Археологічного Інституту.

Надалі його участь в історичних конференціях звелася до передачі тез своїх робіт для ознайомлення. Публікував статті, розвиваючи окремі положення своєї дисертації. Нетривалий час працював у музеях Відня і Берліна. Це була діяльність самостійного дослідника.

З літа 1932 року, завдяки протекції доктора Володимира Фавкса ( чеськ. Vladimir Fawkes ), який 1932 року захистив дисертацію в Празі, першого директора Американської школи доісторичних досліджень (АШДІ), Кандиба взяв участь у роботі 12-го польового семестру цієї школи. Там протягом 3-4 тижнів він знайомив американських студентів з особливостями проведення розкопок і культурою регіонів Європи в епоху неоліту. Ця робота давала пристойний заробіток (близько 1000 доларів), який давав змогу скромно прожити до наступного сезону. Відтепер участь у щорічних літніх експедиціях студентів АШДІ (до 1938 включно) стала джерелом його доходів.

У 1938 році за завданням Проводу ОУН в складі делегації ( Віктор Курманович, Ярослав Барановський, Роман Сушко) Олег Кандиба виїздив до США. Мета його візиту - організація Українського наукового інституту в Америці (УНІА). УНІА ніколи створений не був. Засновникам (професор університету в Міннеаполісі О. А. Неприцький-Грановський і провідник ОУН Олег Кандиба) не вдалося узгодити необхідні документи, насамперед, статут створюваного університету. Читання лекцій у Гарвардському університеті є непідтвердженою гіпотезою. Доказами перебування Олега Ольжича у США з метою створення УНІА є його тривале листування з О. А. Неприцьким-Грановським та візитна картка Олега Кандиби з реквізитами музею Пібоді. Водночас Л. Винар вважає, що поїздка взагалі не відбулася. У рамках підготовки збірки наукових праць науковців-українців під егідою неіснуючого УНІА підготував та опублікував статтю з археології. Збірка вийшла друком лише у жовтні 1939. Стаття до цього збірника стала останньою опублікованою за життя науковою працею Кандиби.

Загалом діапазон наукової діяльності О. Кандиби охоплював, окрім археології, історію, історію мистецтва, етнографію, літературу.

З початку 1930-х років О. Кандиба заявив про себе як самобутній і оригінальний поет. Співпрацював у львівських періодичних виданнях: "Літературно-науковий вістник", "Вістник", "Обрії", "Напередодні", празьких: "Студентський вісник" і "Пробоєм".

Діяльність у лавах ОУН

Із молодих літ Олег Кандиба став учасником українського націоналістичного руху. З 1929 року - член Організації Українських Націоналістів. Виконував ряд відповідальних завдань Проводу Українських Націоналістів ОУН, особисто Євгена Коновальця. У 1937 році очолив культурно-освітню референтуру Проводу Українських Націоналістів.

Наприкінці 1930-х років редагував часопис "Самостійна думка", перетворивши його на орган ПУН. У 1938-1939 роках брав активну участь у діяльності короткочасного державного утворення - Карпатської України - в її збройній боротьбі проти угорських окупантів. Його заарештували солдати угорської армії і він провів три дні у Тячівській в'язниці. Після листа угорських вчених на захист вченого уряд Угорщини розпорядився випустити Олега Кандибу та Уласа Самчука. Протягом 1939-1941 років очолював Революційний Трибунал ОУН, член Проводу Українських Націоналістів.

На початку радянсько-німецької війни 1941-1945 років переїхав до Києва разом з Буковинським куренем, взяв участь у формуванні місцевої адміністрації та поліції. У 1941-1942 років О. Кандиба жив у Києві, налагоджував підпільну мережу ОУН в Україні. В жовтні 1941 року О. Кандиба став одним з організаторів політично-громадського центру - Української Національної Ради у Києві.

З початком гітлерівських репресій проти українських націоналістів Кандиба переїхав до Львова. У травні 1942 року Почаївська конференція ОУН обрала Олега Кандибу заступником голови ПУН та головою Проводу на українських землях.

2 серпня 1943 року у віддаленому селі Яблінка-Вижня біля Турки на Бойківщині одружився з дочкою літературознавця, професора Леоніда Білецького Катериною (Калиною), та їхній шлюб був недовгим. Вже після його смерті народився син Олег.

У січні 1944 року, після арешту Андрія Мельника, перебрав посаду Голови ПУН ОУН.

25 травня 1944 року його заарештувало гестапо у Львові. Є думка, що до цього був причетний НКВС. На думку сина, Олега Олеговича Кандиби, розгадку арешту та смерті батька треба шукати насамперед в архівах Москви.

Кандибу ув'язнили у "бараці" Целленбау - окремому блоці для особливо важливих в'язнів на території концентраційного табору Заксенгаузен. Загинув під час чергового допиту в ніч проти 10 червня 1944 року, його закатувала гестапівська трійка (Вольф, Вірзінг, Шульц).

Олег Ольжич справив помітний вплив на літературу української діаспори. Олекса Стефанович присвятив йому кілька віршів.

Про Олега Ольжича зняли повнометражний двосерійний художньо-документальний фільм-трилогію за сценарієм Леоніда Череватенка, режисер Аркадій Микульський "Я камінь з Божої пращі...", що об'єднує стрічки: "Ольжич" (1996 рік), "Доба жорстока, як вовчиця", "Незнаний воїн" (2000 рік). Фільму присудили Національну Шевченківську премію 2002-го року.

1994 року відкрили наукову бібліотеку імені Ольжича у м. Києві.

1994 року встановлено меморіальну дошку Олегові Ольжичу на будинку № 15 по вул. Льва Толстого, де він жив у Києві.

2007 року Обласній універсальній науковій бібліотеці в м. Житомирі присвоїли ім'я Олега Ольжича.

На честь Олега Ольжича назвали вулиці у Житомирі, Дрогобичі, Золочеві, Львові, Рівному, Заліщиках, Чернівцях, Кропивницькому, Сумах, Миколаєві, Старому Самборі, Новому Бузі та Києві.

2007 року НБУ викарбував та ввів до обігу пам'ятну монету на честь Олега Ольжича номіналом 2 гривні.

У 2013 році відновили анотаційну таблицю на вулиці Ольжича в Житомирі.

Почесний громадянин міста Житомир.

Пластовий курінь УПЮ ім. О. Ольжича в місті Житомир

27 жовтня 2017 року в Житомирі на розі вулиць Перемоги та Ольжича відкрили пам'ятник Олегові Ольжичу[2].

21 липня 2017 року на державному рівні в Україні відзначалась пам'ятна дата - 110 років з дня народження Олега Ольжича (1907-1944), письменника, науковця, політичного діяча.[3]

100 років від дня народження. Поштовий конверт України, (2007 рік)

Олег Кандиба - автор поетичних збірок "Рінь" (1935 рік), "Вежі" (1940) та посмертно виданої "Підзамче" (1946), перевиданих у збірках "Поезії" (1956) та "Величність" (1969), низки праць з археології, серед яких " Schipeniz-Kunst und Gerete eines neolitisches Dorfes " (1937). У 1941 році під псевдонімом Д. Кардаш у Празі видав працю "Євген Коновалець".

Пастернак Я. Олег Кандиба, археолог - дослідник // Український історик. - 1969. - № 4.

Шляхтиченко М. До біографії д-ра Олега Кандиби-Ольжича // Український історик. - 1978. - № 01-03.

Лапичак Т. Як згинув Олег Кандиба-Ольжич // Український історик. - 1985. № 01-04.

Штогрин Д. Олег Кандиба-Ольжич (Бібліографія) // Український історик. - 1985. - № 01-04.

Винар Л. Наукова діяльність д-ра Олега Кандиби // Український історик. - 1985. - № 01-04.

Лазор К. Думками вслід за Ольжичем // Український історик. - 1985. № 01-04.

Стахів В. Як загинув О. Ольжич // Український історик. - 1985. № 01-04.

Гусар Ю. Співець Шипинської землі: [8 липня - 105 років від дня народження Олега Ольжича (Кандиби):] / Юхим Гусар // Буковинське віче. - 2012. - 6 лип. - С. 4.

Віктор Жадько. Український некрополь. - К., 2005. - С. 252.

Микола Жулинський: Олег Ольжич і Олена Теліга. Нариси про життя і творчість.

Дж. і літ.: Пластуни у визвольних змаганнях. - Нью-Йорк, 2002. - С. 14; Череватенко Л. "Я камінь з Божої пращі...".

Ольжич О. Незнаному воякові. - Київ, 1994. - С. 351-424.

Кандиби: батько й син

Празька літературна школа: Ліричні та епічні твори / Упорядкування і передмова В. А. Просалової. - Донецьк: Східний видавничий дім, 2008. - 280 с.

Державин В. О. Ольжич - поет національного героїзму // Українське слово: Хрестоматія української літератури та літературної критики XX ст. - К.: Рось, 1994. - Кн. 2. - С. 534-542.

Іванишин П. Олег Ольжич - герольд нескореного покоління. - Дрогобич, 1996.

Неврлий М. Ольжич на тлі празького літературного довкілля // Сучасність. - 1998. - Ч. 2. - С. 102-109.

Скорина Людмила. Література та літературознавство української діаспори. Курс лекцій. - Вид. 2-е, доп. - Черкаси: Брама-Україна. - 2005. - 384 с.

М. Ю. Відейко, С. І. Кот. Наукова спадщина Олега Ольжича. - К.: Наш час,2008. - С. 32-40.

М. Ю. Костриця, Р. Ю. Кондратюк. З берегів Тетерева - у вічність. О. Ольжич. - Житомир: Рута, 2007.

Українська діаспора: літературні постаті, твори, біобібліографічні відомості / Упорядк. В. А. Просалової. - Донецьк: Східний видавничий дім, 2012. - 516 с.

Абліцов В. Г. Ольжич Олег // Український Все-Світ. - Т. 1. - К.: КИТ, 2011. - С. 280-282.

Бажанський М. О. Ольжич і його батьки. - Детройт, 1986. - 64 с.

Державин В. О. Ольжич - поет національного героїзму // Українське слово: Хрестоматія української літератури та літературної критики XX ст. - К.: Рось, 1994. - Кн. 2. - С. 534-542.

Зінкевич О. Ольжич Олег // Енциклопедія Українознавства: Словник. частина / Голов. ред. В. Кубійович. - Перевидання в Україні. - Львів: Наукове товариство ім. Шевченка у Львові, 1996. - Т. 5. - С. 1850-1851.

Іванишин П. Олег Ольжич - герольд нескореного покоління. - Дрогобич: Відродження, 1996. - 220 с.

Іщук-Пазуняк Н. До питання тематики поезії О. Ольжича. О. Ольжич у літературній критиці // Вибрані студії з історії, лінгвістики, літературознавства і філософії. - К.: Вид-во ім. Олени Теліги, 2010. - С. 295-329.

Качуровський І. Героїчна поезія Олега Ольжича // Променисті сильвети: лекції, доповіді, статті, есеї, розвідки. - К.: Києво-Могилянська академія, 2008. - С. 411-419.

Ковалів Ю. Поетична історіософія Олега Ольжича // СіЧ. - 2007. - № 10. - С. 29-36.

Неврлий М. Ольжич на тлі празького літературного довкілля // Сучасність. - 1998. - Ч. 2. - С. 102-109.

Салига Т. Високе світло (статті про Ю. Дарагана, Є. Маланюка, О. Стефановича, Н. Лівицьку-Холодну, О. Лятуринську). - Львів: Каменяр, 1994. - 270 с.

Oleh Olzhych // Ukraine a concide encyclopedia. 988-1988 /Edited by Halyna Petrenko [S. l. : s.n.]. - P. 154. (англ.)

Korowytsky I. Oleg Olzhych // Ukraine: a concise encyclopaedia / Prepared by Shevchenko scientific society; edited by V. Kubijovy. - Toronto: The Ukrainian national association, University of Toronto press. - V. 1. - P. 1062. (англ.)

# data[].attributes.attachment_link.description
Оле́г О́льжич (справжнє ім'я Олег Олександрович Кандиба), (, Житомир - 10 червня 1944, Концентраційний табір Заксенгаузен) - український поет, політичний діяч, археолог. Син відомого українського поета Олександра Олеся. Очолював культурно-освітню референтуру Проводу Українських Націоналістів (ПУН) (1937) і Революційний Трибунал Організації Українських Націоналістів (ОУН) (1939-1941).

# data[].attributes.headline
4. Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
4. Домашнє завдання

# data[].attributes.body
Написати рецензію на твір однокласника

# data[].attributes.body
План

1.Повість-казка, яка мене захопила.

2.Софійка – головна героїня фантастичного твору.

2.1. Мамина помічниця.

2.2. Гарна подруга (дружні стосунки із Сашком, створення реклами для його бізнесу; разом у квартирі з привидами і у подорожах у минуле).

2.3. Добра душа дівчинки (допомога Вадиму, родині Катрі, скривдженому батьком Валентином хлопчику, тітці Сніжані…).

# data[].attributes.body
План

1. 1. Поезія, яка мене вразила.

2. Провідні ідеї, висловленні автором.

2.1.

2.2.

2.3.

3. Враження від прочитаного

# data[].attributes.headline
1.Контрольна робота № 5 з теми «Ти знаєш, що ти людина?». (твір)

# data[].attributes.subject
1.Контрольна робота № 5 з теми «Ти знаєш, що ти людина?». (твір)

# data[].attributes.body
Теми письмових робіт:

1.Лебеді материнства над моєю долею

2. «Можна все на світі вибирати, сину, вибрати не можна тільки Батьківщину»;

3.Загальнолюдська ідея толерантності і гуманізму в новелі Л.Пономаренко «Гер переможений»

4.Роздуми про сенс людського життя (за твором М.Павленко «Русалонька із 7 В, або Прокляття роду Кулаківських»)

# data[].attributes.headline
6.Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
6.Домашнє завдання

# data[].attributes.body
1.Прочитати  новелу Віри Китайгородської «Подарунок від мами»
2. Ознайомитися з життєвим і творчим шляхом письменниці

# data[].attributes.headline
5.Розгадай ребус

# data[].attributes.subject
5.Розгадай ребус

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.headline
5.Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
5.Домашнє завдання

# data[].attributes.body
1.Іван Горовий Збірка новел «Украдений голос» (прочитати)
2. Ознайомитися з життєвим і творчим шляхом письменника

# data[].attributes.headline
2.Балакучий пустун української літератури

# data[].attributes.subject
2.Балакучий пустун української літератури

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Літературна Скриня

# data[].attributes.attachment_link.title
Андрій Кокотюха

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Національна Бібліотека України для дітей

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниця козацького скарбу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ТАЄМНИЦЯ КОЗАЦЬКОГО СКАРБУ
У якому наші герої тікають з усіх ніг
Данило ніколи не любив ловити рибу.

От не подобалося йому це заняття, та й усе. Куди краще м'яча ганяти. А тут закинеш, буває, вудку - і чекаєш, нудишся. Ще комарі гризуть, нема коли за поплавцем дивитися - ганяй комашню та чухайся.

І жаби замість риб гачок смикають. Витягнеш жабу, і самому смішно.

Зате Богдан цілу дорогу йому лише про рибу й торочив. Заодно про те, як він колись у одного свого приятеля на Десні раків ловив, один його за палець клешнями схопив, другий за хвіст першому вчепився. Слово за слово - витягнув Бодя тоді на одному пальці штук сім раків, здоровенних таких - кожен, наче кулак Василя Вірастюка.

Це він захотів на риболовлю. І довелося Данькові йти за компанію. Все ж таки Бодя в його бабці гостює. Отже - і його гість. А гостей розважати треба.

До річки йшли пішки. Містечко невелике, тихе. Пройтися ногами - саме задоволення. Великі будинки невдовзі змінилися маленькими. Одноповерхових було більше, і кожен двір потопав у буйній липневій зелені. Дихалося легко, машини куряви не здіймали. Поволі зник і асфальт, друзі ступали невимощеними вуличками. Вулички ці не були аж надто заплутані, та незнайома людина все одно могла б трошки поблукати.

Тільки Данило крокував упевнено - чудово знав дорогу, і річка відкрилася їм раптово, виблискуючи водною гладдю в променях сонця, яке хоч і сповільна, але все ж рухалося до заходу. Від води потягло приємною прохолодою, і друзі, не змовляючись, наддали ходи.

Вони саме підходили до річки. Богдан уже встиг розповісти історію про ще одного рака, тільки той уже був як два Вірастюкові кулаки. Данько хотів запитати, де це Бодя встиг побачити кулаки Василя Вірастюка, коли дорогу їм перегородив хлопчачий гурт. Побачивши того, хто виступив наперед, зрозумів Данило: що-що, а власні кулаки доведеться пускати в хід. Цього він дуже не любив, бо знав - поб'ють.

Хоча якби билися один на один, він би ще ризикнув. А тут їх шестеро. І попереду - Льонька Гайдамака, гроза всіх містечкових хлопців-риболовів. Знав Данило, що напевне Льончика тут зустріне. Тільки Богдана не попереджав про небезпеку. Немає смислу - в Боді Майстренка така вдача, що сам піде пригод шукати.

- Привіт, пацани, - промовив Гайдамака.

А п'ятеро хлопців за його спиною стали півколом, так, аби в разі чого швидко замкнути коло і взяти ворогів у кільце. Данило зрозумів їхню тактику, але не знав, що в таких випадках роблять. Зрозумів недругів і Богдан, а тому ступив на крок убік і зробив півкроку назад.

Аби в разі чого не дати колу замкнутися і взяти на себе того з напасників, хто стоїть ближче.

- І вам здрастуйте, - відповів Данило.

- По рибку? - миролюбно поцікавився Гайдамака.

- Ні, по рибку, - озвався Богдан.

- О! А я думав - по рибку! - виявляється, Льонька теж знав анекдот про зустріч двох глухих рибалок. - Нічого ви, люди, не наловите такими вудками.

- Чого це? - щиро здивувався Богдан.

- Показати тобі? Ось дай сюди...

Гайдамака підійшов ближче. Богдан простяг йому вудилище. Льонька перехопив вудку двома руками, а тоді - р-раз! - і переламав її об коліно.

Уламки кинув під ноги і переможно глянув на Богдана.

- Тепер ясно? Поламаними вудками тут ніхто нічого ще не зловив. Хочете ловити цілими - треба дозволу питати.

- У кого? - погрозливо запитав Богдан, і Данило побачив, що його друг розлютився.

- А хоч би й у мене. Тебе, - тицьнув він пальцем на Данька, - я, здається, десь тут бачив. Раз ти в наших краях буваєш, то правила маєш знати. А тебе, - палець перемістився на Богдана, - я ніколи не бачив.

- Я тебе теж, - несподівано для Данила усміхнувся Богдан. - Отже, кажеш, ти тут за головного?

- Аякже! Увесь цей берег наш, нашої банди, - і він кивнув на хлопців, що вишикувалися за його спиною.

Всі були одягнені або в спортивні штани, або в шорти. На ногах у кожного - кросівки або сандалети. Футболки на всіх однакові: темно-червоні.

- То ви - банда? - перепитав Богдан.

- А ти думав! - хвалькувато вигукнув Льонька. - Я - Гайдамака, мене тут усі знають. Хто хоче рибу ловити, спочатку в мене дозволу питає, а потім кожну першу зловлену віддає.

- Як це - кожну першу? - не зрозумів Богдан.

- Рахувати не вмієш? - реготнув Льонька. - Ось дивися: першу ти спіймав - моя. Друга - твоя. Далі знову перша іде, знов моя. І так далі.

- Це, виходить, кожна друга? - втрутився Данило.

- Дурний ти! - махнув на нього рукою Гайдамака. - А якщо ти такий рибалка чи тобі так пощастить, що ти лише одну рибину зловиш? Ми що, через тебе без своєї законної другої залишимося? Нє, хлоп'ята, перша - вона завжди перша! Бач, як класно придумано! Хто першої мені не віддає, той тут нічого не ловить. На перший раз вудки ламаємо, на другий раз - руки, ноги, і те-де, і те-пе. Ясно?

- Ще б не ясно, - зітхнув Богдан. - Серйозний ви народ, справжні хазяї. Ну, будемо знайомі. - І, зробивши крок до Гайдамаки, простяг руку.

Льонька, вдоволений собою по самі вінця, теж ступив йому назустріч, тицьнув руку.

А Богдан раптом стиснув ту руку міцно-міцно, присів, крутнувся, смикнув - і полетів Льонька Гайдамака через його плече на траву, тільки ноги в повітрі дригнули. Все, що спорту стосувалося, Бодя просто на льоту хапав. Показав шкільний фізкультурник колись своєму улюбленцеві кілька прийомів, от і знадобилося.

Богдан Майстренко був не тільки сильний та спритний, а ще й зовсім не дурний. Коли ватажок гепнувся на землю, Богдан розвернувся, крикнув Данилові: "Тікаймо!" - і рвонув так, аж курява знялася.

Сили свої він правильно оцінив: проти такої ватаги один у полі не воїн, адже друга свого за повноцінного бійця він не вважав. Хоч сильно поважав за розум та кмітливість. Але кожному - своє. Через те, тікаючи, Богдан не так себе рятував, як Данька. Поб'ють же обох, їх шестеро, по троє на кожного. Краще вже сьогодні чкурнути. Для війни сили нерівні. За поламану вудку він уже помстився, а далі видно буде.

Свою вудку Данило так само в бік кинув на бігу. Не шкода її, тут аби втекти. Нічогенько так собі перший день у бабусі в гостях починається!.. На бігу озирнувся - усі шестеро мчали за ними, і переможений та лютий Льонька Гайдамака - попереду. Доженуть - ой буде, краще про це не думати.

А догнати можуть: відстань між мисливцями і дичиною скорочувалася.

У якому ми дізнаємося, як приборкати страуса

Втікачі, не змовляючись, розуміли - ривок потрібен.

Добігти до будинків, а там заплутати вуличками чи в чийсь двір заскочити. Ризик є, зате порятуються. Бо пощади від розлюченого ватажка чекати не варто.

Богдан біг трохи попереду Данила, і першим зрозумів - можна скоротити шлях, якщо не оббігати кущі, які ростуть на дорозі, а проламатися просто через них. Ворогів це трошки затримає, а втікачам удасться виграти кілька секунд для так потрібного їм рятівного ривка.

- Вперед! - крикнув Бодя другові і перший скочив у зарості.

Не встиг оговтатись, як відразу отримав чимось міцним по голові.

Сахнувся назад - це врятувало від другого удару. Зате на нього налетів Данило, що саме шугнув у кущі. Обоє не втрималися на ногах, впали на землю. І побачили у себе над головами диво: просто з кущів стриміла тонка гнучка шия, на кінці якої прилаштувалася маленька пласка голова з міцним дзьобом. Дзьоб розкрився - і дивовижний птах люто зашипів. Так шиплять злобні індики, побачивши червоне. Але на жодному з хлопців червоного не було. Та й у кущах сидів не індик.

Шия загрозливо гойднулася. Створіння спробувало дістати когось із хлопців своїм дзьобом ще раз. Данило з Богданом, не думаючи про наслідки, швиденько порачкували з кущів. Причому Данько рухався правильно, головою вперед. А Бодя сунув задом, для чогось чмокаючи на напасника губами.

# data[].attributes.attachment_link.title
Читать онлайн "Таємниця козацького скарбу" автора Кокотюха Андрей Анатольевич - RuLit - Страница 1

# data[].attributes.attachment_link.description
ТАЄМНИЦЯ КОЗАЦЬКОГО СКАРБУ У якому наші герої тікають з усіх ніг Данило ніколи не любив ловити рибу. От не подобалося йому це заняття, та й усе. Куди краще м'яча ганяти. А тут закинеш, буває, вудку - і чекаєш, нудишся. Ще комарі гризуть, нема коли за поплавцем дивитися - ганяй комашню та чухайся.

# data[].attributes.headline
1.ПЧ № 3. «Таємниця козацького скарбу» Андрій Кокотюха.

# data[].attributes.subject
1.ПЧ № 3. «Таємниця козацького скарбу» Андрій Кокотюха.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Андрі́й Анато́лійович Кокотю́ха (, Ніжин) - сучасний український письменник-белетрист. Як заявив Кокотюха на Форумі видавців у Львові-2014, він - "російськомовний письменник [...] і пише двома мовами".

Народився у місті Ніжині, в родині зварювальника (ніжинський завод "Прогрес") і медсестри. Рід письменника походить з с. Дорогинка Ічнянського району Чернігівської області.

Перший художній твір написав у віці 7 років. До 12 років читав і писав лише казки.

Мріяв стати бібліотекарем. Працював збиральником меблів, різноробочим та муляром на будівництві. Але закінчив факультет журналістики Київського університету ім Т. Шевченка.

Перше оповідання опубліковане 1987 року. У 1991 році написав повість "Шлюбні ігрища жаб", яка, через брак інших зразків прози, отримала в 1995 році нагороду видавництва "Смолоскип". Після виходу окремою книжкою в 1996 році повість стала називатися "романом", отримала позитивну оцінку від батьків та друзів автора, і широкий негативний розголос у пресі. Завдяки цій публікації А. Кокотюха відразу став одним з відомих сучасних українських письменників.

У 1993 році був одним із засновників Творчої асоціації "500". Працюючи у видавництві "Смолоскип" пакувальником книжок, у період з 1994 по 1999 рік організував понад сто "гастролей" молодих українських письменників у сімнадцяти регіонах України. Був їх безпосереднім учасником. У 1998 році звільнився з видавництва "Смолоскип" у зв'язку з переходом на іншу роботу, безпосередньо пов'язану з журналістикою. Співпрацю зі "Смолоскипом" не припиняв до 1999 року. Потім видавництво офіційно розірвало стосунки з молодим письменником через публічне прочитання фейлетону про сучасний стан української культури. Видавництво розцінило цей фейлетон як "антиукраїнський".

Протягом 1999 - 2006 років побачили світ книги А. Кокотюхи: "Повернення сентиментального гангстера", "Нейтральна територія", "Ментовский город", "Отработанний матеріал", "Мама, донька, бандюган", "Криминальная Украина", "Криминальная Украина-2", "Криминальная Украина-3", "Почему Украина не Россия" (автор-упорядник), "Любити живих" (у співавторстві з Максимом Розумним), "Повзе змія", "Тайны и загадки Украины", "Резонансные дела МВД" (в співавторстві з Костянтином Стогнієм), "Шукачі скарбів", "Юля" (автор-упорядник), "Темна вода", "Зоопарк або Діти до 16 років". Крім того написав низку журнальних публікацій повістей та оповідань. За однією такою публікацією на студії ім. О. Довженка зняли кіно під назвою "Тупик" (режисер Григорій Кохан). За окрему платню писав "жіночі" оповідання. Пише українською і російською мовами.

Дослідник української масової літератури доктор філологічних наук Софія Філоненко називає Кокотюху батьком "українського готичного детективу", хоча сам автор вважає, що в його текстах присутня швидше неоготика, напряму пов'язана з актуальними суспільними та соціальними проблемами України, а звернення до готики та загалом фольклору збігається з традиціями давньої української літератури.

2006 року на конкурсі "Коронація слова" Гран-прі та Другу премію займають абсолютно різні рукописи, "Темна вода" і "Зоопарк або Діти до 16 років", написані в різних стилях та надіслані до журі з інших місць. Виявляється, автором обох є одна людина - Андрій Кокотюха. Причому сам себе він переміг з великим відривом: "Темна вода" посіла перше місце, "Зоопарк" - друге. В сумі автор отримав подвійну премію (близько 50 тис. гривень, за курсом того часу - близько 6 тис. дол. США). Після того не мав права брати участь у номінації "Романи", але продовжував надсилати на конкурс сценарії.

2010 року на конкурсі "Гранд Коронація" рукопис А. Кокотюхи "Пророчиця" був відзначений високо та набрав стільки ж балів, скільки рукопис В.Лиса "Століття Якова". Та голова журі, письменниця Оксана Забужко, 20 хвилин хвалячи "Пророчицю", потім віддала свій голос роману Володимира Лиса, свого земляка. Натомість "Пророчицю" за рік назвали "Вибором видавців".

У часи, коли у читача був попит на книги про політиків, А. Кокотюха на замовлення видавництва "Фоліо" за 45 днів, беручи інформацію лише з відкритих джерел, написав біографію Юлії Тимошенко "Юля". Поки книга виходила в світ, Тимошенко перестала бути прем'єр-міністром України (вересень 2006 року). Тому при владі до 2007 року не була. Тим не менше, А.Кокотюху звинувачували в "роботі на Юлю", заказушності та проплаченості, а також - у співпраці з владою. Чого не могло бути фізично, адже від 7 вересня 2006 року по літо 2007 Ю. Тимошенко перебувала в опозиції. Натомість книга була продана загальним тиражем 12.5 тисяч примірників, що для України є бестселером. Сам автор неодноразово казав: "Якщо хто і замовив мені Юлю і Юру (Луценка), то хіба український народ, який купував ці книги в магазинах за гроші. Слава Богу, після 2007 року в нас народ порозумнішав, книжок про українських політиків не купує і не читає. Відповідно, мені читачі та видавці й не замовляють". На хвилі читацького успіху "Юлі" і скандалу довкола "заказухи" в 2012 році газета "Аргументи і Факти. Україна" приписала А. Кокотюсі авторство всіх книжок про скандально відомого мера Києва Л. Черновецького.

У листопаді 2012 року, після вручення меценатської нагороди "Золотий письменник України", разом із Сергієм Жаданом був звинувачений літературно-мистецькою спільнотою у кощунстві: дата вручення нагород випадково співпала з Днем Пам'яті жертв Голодомору. Хоча захід був не розважальним, а урочистим та навіть пафосним, і всі його учасники вшанували пам'ять жертв Голодомору хвилиною мовчання, сам факт проведення подібного заходу піддавався обструкції разом із його учасниками. Хоча там були присутні інші автори, найбільше критики та звинувачень на свою адресу отримали саме А. Кокотюха та С. Жадан. Історія не закінчилась нічим.

"Шлюбні ігрища жаб" побачили світ лише тому, що автор рукопису посперечався з колегами: в Україні можна писати кримінальні романи українською.

"Нейтральна територія" - роман жахів, написаний під час перебування автором у глибокій депресії після втрати роботи та засобів для існування. Єдиний твір, відзначений "Коронацією", який не приніс автору грошової винагороди. Видавець із реалізації заплатив автору 102 гривні 62 копійки.

Роман "Мама, донька, бандюган" спочатку писався як мелодрама з продовженням на замовлення журналу "Жінка". Але потім, коли журнал на деякий час припинив вихід і домовленості з автором були розірвані, перетворився на кримінальну мелодраму. Найзатребуваніший твір А. Кокотюхи серед жіночої аудиторії.

Роман "Повзе змія" почався з замітки кримінальної хроніки. Сюжет був втілений у документальному фільмі, кількох нарисах, романі та художній стрічці. Найбільший за обсягом роман А. Кокотюхи. Для його завершення автор серед ночі консультувався з психологічною службою телефонної підтримки. Вважається найстрашнішим, найжорсткішим та найактуальнішим твором А. Кокотюхи сьогодні. Є одинм із улюблених творів автора.

Роман "Аномальна зона" з'явився після сезону роботи А. Кокотюхи як тележурналіста і сценариста на проекті "Паралельний світ". Місця з аномальними властивостями та більшість химерних персонажів, із якими спілкуються герої, мають реальних прототипів. Діалоги в романі - частково розшифровані реальні інтерв'ю. 2016 року цей роман у перекладі Ірини Дмитришин виходить у Франції. Цим романом Андрій Кокотюха представляв Україну на Міжнародному фестивалі детективної літератури в Ліоні (Франція) і став єдиним українським автором за всю історію фестивалю.

Книжки А. Кокотюхи виходили і далі виходять практично в усіх провідних українських видавництвах, котрі видають сучасну літературу: "Фоліо", "Нора-Друк", "Клуб Сімейного Дозвілля", "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА", "Богдан", "Віват". Він постійно співпрацює з найпопулярнішими українськими газетами, журналами і телеканалами.

Крім згаданої вище, були наступні екранізації творів письменника.

"Тупик" - за журнальною публікацією "Тупик для втікача або Гра з вогнем", режисер Григорій Кохан (1998). Детективний роман "Легенда про Безголового" екранізований у 2008 році кіногрупою "Film.ua" (назва фільму "Тривожна відпустка адвоката Ларіної", режисер Олександр Стеколенко). Трилер "Повзе змія" (режисер Максим Бернадський) екранізовано в 2009 році компанією "Fresh production UA". В усіх випадках Кокотюха - автор або співавтор сценаріїв. Написав сценарії для кількох документальних фільмів з циклу "Кримінальні історії" (ICTV). "Чужі помилки" (СТБ). Працював журналістом і сценаристом на проектах "Сніданок з 1+1", "Київський регіон", "Паралельний світ", "Голос країни-2". Писав сценарії для проекту "Судові справи" та "Сімейний суд" (Film.ua). Працював над першим варіантом сценарію за романом Василя Шкляра "Чорний ворон".

Є прихильником художньо вигаданої ("міфологічно-розважальної") складової творів історичної тематики з дотриманням реконструктивного фактажу.

Українською

"Повстанська трилогія". де основим героїм виступає протагоніст "Червоний"

Серія видавництва Фоліо "TeenBookTo"

Серія видавництва Фоліо "ретророман"

Серія видавництва Віват "Вигнанець"

"Шлюбні ігрища жаб" (Київ: "Смолоскип", 1999)

"Повернення сентиментального гангстера" (Київ: "Зелений пес", 1999),

"Нейтральна територія" (Львів: "Кальварія", 2001),

"Мама, донька, бандюган" (Львів: "Піраміда", 2003),

"Любити живих" (у співавторстві з Максимом Розумним) (Харків: "Майдан", 2004),

"Повзе змія" (Київ: "Нора-друк", 2005, "Фоліо", 2009),

"Шукачі скарбів"(Київ: "Нора-друк", 2005),

"Юля" (автор-упорядник) (Харків: "Фоліо", 2006),

"Темна вода" (Київ: "Нора-друк", 2006, 2018),

"Зоопарк або Діти до 16 років" (Київ: "Зелений пес", 2006),

"Легенда про безголового", (Київ: "Нора-друк", 2007, "Тернопіль, НК Богдан 2018)",

"Юрій Луценко. Польовий командир", (Харків: "Фоліо", 2007),

"Аномальна зона", (Київ: "Нора-друк", 2009, 2017).

"Чужі скелети".(Київ, видавництво "Країна мрій", 2009 рік, 304 стор.)

"Письменники про футбол" (Харків: "Клуб сімейного дозвілля", 2011) (у співавторстві)

"Таємне джерело" (Харків: "Клуб сімейного дозвілля", 2013 ISBN 978-966-14-5609-8, "Тернопіль, НК Богдан 2019 ISBN 978-966-10-5878-0)

"Подвійний капкан" (Країна мрій, серія " Улюблені книжки " , 2014)

"Колекція гадів" (Країна мрій, серія " Улюблені книжки " , 2014)

"Мисливці за привидами" (Країна мрій, серія " Улюблені книжки " , 2014)

"Мій товариш Наливайко і п'яний Буратіно" (Харків: "Клуб сімейного дозвілля", 2014) ISBN 9789661471022

"Осінній сезон смертей" (Харків: "Клуб сімейного дозвілля", 2014) ISBN 978-966-14-8447-3

"Повний місяць" (Київ: "Нора-друк", 2014) ISBN 978-966-8659-38-6

"Покоління сміливих" (Харків: "Vivat", 2016) ISBN 978-617-690-691-9

"Гімназист і Чорна Рука" (Київ: А-Ба-Ба-Га-Ла-Ма-Га, 2016) ISBN 978-617-585-108-1

"Гімназист і Вогняний змій" (Київ: А-Ба-Ба-Га-Ла-Ма-Га, 2018) ISBN 978-617-585-138-8

"Останній контракт" (Тернопіль: НК-Богдан, 2018) ISBN 978-966-10-5491-1

"Темні таємниці" (Харків: "КСД", 2018) ISBN 978-617-12-5414-5

"Називай мене Мері"... (Київ, "Нора-Друк", 2018)

"Гімназист і Біла ворона" (Київ: А-Ба-Ба-Га-Ла-Ма-Га, 2019 готується до друку)

Російською

Російською автор написав наступні твори:

"Ментовский город" (Харків: "Фоліо", 2002),

"Отработанный материал" (Харків: "Фоліо", 2002),

"Криминальная Украина" (Харків: "Фоліо", 2003-2005),

"Криминальная Украина-2" (Харків: "Фоліо", 2003-2005),

"Криминальная Украина-3" (Харків: "Фоліо", 2003-2005),

"Почему Украина не Россия" (автор-упорядник) (Харків: "Фоліо", 2004),

"Тайны и загадки Украины", (Харків: "Фоліо", 2005),

"Резонансные дела МВД" (у співавторстві з Костянтином Стогнієм), (Харків: "Фоліо", 2005),

"Юля" (Харків: "Фоліо", 2006)

"Юля. Второе дыхание" (Харків: "Фоліо", 2008)

"Удар Скорпиона", (Харків: "КСД", 2009),

"Евгений Кушнарев: под прицелом", (Харків: "Фоліо", 2009),

"Леонид Черновецкий", (Харків: "Фоліо", 2009),

"Виталий Кличко", (Харків: "Фоліо", 2009),

"Иван Кожедуб", (Харків: "Фоліо", 2010),

"50 знаменитых загадок истории Украины" (у спів-авторстві; Харків: Фоліо, 2010);

"Феномен доктора Хауса. Правда и вымысел в сериале о гениальном диагносте" (автор-упорядник, Країна Мрій, 2010)

"Двойная западня", (Харків: "КСД", 2011),

"Спасти Скифа", (Москва: "Вече", 2012),

"Бои без правил", (Харків: "КСД", 2012; серія "Лихие и опасные")

"Последнее сокровище империи", (Москва: "Вече", 2013),

"Найти и уничтожить", (Харків: "КСД", 2013),

"История человечества. Россия", (Харків: "Фоліо", 2013),

"Червоный", (Харків: "КСД", 2013),

"Охота на маршала", (Харків: "КСД", 2014),

"Легенда о Безголовом", (Харків: "КСД", 2016),

"Чужие скелеты", (Харків: "КСД", 2016),

"Аномальная зона", (Харків: "КСД", 2017),

"Пророчество", (Харків: "КСД", 2017)

"Тройная защита. Бегство к смерти. Человек ниоткуда" (Харків: "Фоліо", 2017)

"Тройная защита. Охота на демона. Одесский дуплет" (Харків: "Фоліо", 2017)

《Таємниця зміїної голови》

10 березня 2016 року розпочалися зйомки однойменної екранізації роману Андрія Кокотюхи - "Червоний". Створений за фінансової підтримки Державного агентства України з питань кіно. Прем'єра стрічки відбулася весною 2017 року в Україні .

Як автор сценарію адаптував для телебачення роман Володимира Лиса "Століття Якова" (2016), який отримав премію "Телетріумф" як кращий міні-серіал (2018). Також автор сценарію серіалів "Катерина" (вільний переспів поеми Т. Шевченка), "Сувенір з Одеси", "Потрійний захист" (у співавторстві з Анастасією Матешко. Працював на проектах "Пес", "Відділ 44", "Агенти справедливості".

Диплом видавництва "Смолоскип", 1996 р.;

Диплом конкурсу "Золотий Бабай", 1999 р.;

Дипломи конкурсу "Коронація слова", 2001, 2002 рр.;

ІІІ премія конкурсу "Коронація слова", 2003, 2004 р.;

Премія журналу "Березіль", 2000 та 2003 рр.;

Премія фестивалю "Відкрита ніч" за найкращу публікацію про фестиваль, 2002 р.;

Нагрудний знак "За зразкову службу у внутрішніх військах МВС України", 2002 р;

Нагрудний знак "Срібний Георгій", за сценарій фільму "Тупик", 2003 р.

Диплом ХІ Форуму видавців у Львові "Найкращий журналіст, що пише на книжкову тему", 2004

І і ІІ премії конкурсу "Коронація слова" - 2006 р., номінація "Романи";

Конкурс "Коронація слова", 2007, номінація "Кіносценарії", ІІІ премія;

Конкурс "Коронація слова", 2008, номінація "Кіносценарії", диплом;

Конкурс "Коронація слова", 2011, номінація "Романи", Спеціальна відзнака "Вибір видавців";

Конкурс "Коронація слова", 2012, номінація "Романи", Спеціальна відзнака "Найкращий історико-патріотичний твір".

Відзнака "Золотий письменник України", 2012.

В інформаційному бюлетені "Солідарність" за лютий 2019 р. (стор. 6 в правому куті знизу) стверджує, що голосуватиме за Порошенка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кокотюха Андрій Анатолійович

# data[].attributes.attachment_link.description
Андрі́й Анато́лійович Кокотю́ха (, Ніжин) - сучасний український письменник-белетрист. Як заявив Кокотюха на Форумі видавців у Львові-2014, він - "російськомовний письменник [...] і пише двома мовами". Народився у місті Ніжині, в родині зварювальника (ніжинський завод "Прогрес") і медсестри. Рід письменника походить з с. Дорогинка Ічнянського району Чернігівської області.

# data[].attributes.headline
4.Виконай тест

# data[].attributes.subject
4.Виконай тест

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розгорни цю книжку, юний читачу, і ти вже не зможеш від неї відірватися, бо тебе захопить і поведе за собою вигадлива і нестримна авторська фантазія. Ти несподівано опинишся в самісінькій гущавині неймовірних пригоду які сталися зі славними лісовими чоловічками стовусами й тривусами та їхніми запеклими ворогами - печерними приблудами на чолі зі страховиськом Магавою Першим. Куди тільки не закине тебе примхлива читацька доля! Втікатимеш разом із Чубликом та Сизом XII від волохатих розбійників Страшила та Здоровила, допомагатимеш безстрашній Мармусії розшукувати її коханого брата, визволятимеш Сиза й Лапоню з жахливого підземелля, намагатимешся відвести від Чублика страшну небезпеку... З жалем перегорнеш ти останню сторінку цієї дивовижної повісті-казки. Але ми певні, тобі ще не раз захочеться до неї повернутися. Навіть потім, у твоєму дорослому житті. Повернутися так, як повертаються до всього прекрасного, неповторного і щемливого, що залишає у далекому дитинстві кожна людина.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Сиз XXII, він же від роду Стовус, відчиняє двері свого знаменитого музею і запрошує вас у гості

Як тільки за лісом сідало сонце, десь здалеку лунав густий, немовби розлитий в самому повітрі, розлогий вечірній дзвін:

Бом!

Бо-о-м!

Бом!

То сторож лісу сповіщав, що день закінчився і що всім лісовим стовусам і тривусам пора прокидатися.

Сонце сідало за гору, поволі гасло в далеких водах. Схилялася темрява до вікон, і тоді в спальню Сиза XII, Стовуса, влітала зозуля. Тихо, не ворухнувши крилом, вона облітала його ліжко і сідала на високий комод. Там чистила дзьоба і з великим милуванням дивилася на свого господаря.

Як всі лісові стовуси й тривуси, Сиз XII був неперевершеним, найбільшим у світі колекціонером. Що він збирав і чим страшенно пишався, ми поки що залишимо в таємниці і запросимо вас до спальні. Вся кімната Сиза завалена й закидана книгами. На підлозі, на кріслах, на шафі, навіть на теплій ковдрі, під якою спить зараз Сиз XII, скрізь лежать книги. Деякі з них такі грубезні, в таких товстих шкіряних палітурках, що комусь одному годі підняти такий фоліант.

Треба сказати, що, крім книг, Сиз XII мав ще одну слабкість - любив поспати. Він брав у постіль книгу, запалював над головою ліхтарик і заглиблювався у древні писання. Та його книги були такої товщини і такої незбагненної мудрості, що він швидко стомлювався. І далі читав книгу одним оком. Одне око його читало, друге спало. А потім ліве й праве знов мінялися вахтою. Аж поки обидві повіки його тихо не стулювалися і Сиз XII не провалювався в солодкий сон.

З усіма своїми родичами, тобто з добрим десятком тіточок, дядьків, племінників, онуків, Сиз XII належав до мирного лісового народу, а лісовий народ, як ви знаєте, вдень - од сходу до заходу сонця - спить, а вночі виходить на службу. Сиз XII, отже, з ранку до вечора відсипався, а ввечері, коли лунав над лісом урочистий дзвін пробудження, вставав і йшов одчиняти свій музей. Проте і в музеї, за книгою, він міг передрімнути краєм ока, хоч за древніми лісовими законами то був великий гріх. Та наш вельмишановний Сиз Стовус потихеньку грішив (мабуть, роки брали своє), і, коли в музеї не було відвідувачів, з якогось залу можна було почути, як він тихесенько прихропує.

Про це знала тільки його добра сестра Мармусія (хай довго їй служать ноги! дев'яносто сім років їй, та вона ще при здоров'ї). Невтомна Мармусія приносила йому березового квасу, запалювала люльку і вкладала брата на маленький шкіряний диванчик. Перед сном не забувала підмостити йому м'яку подушечку під щоку, а ще одну, трохи більшу, - під ноги. І щоб ніхто з лісових тривусів і стовусів не застав її брата за таким неподобним заняттям (бо то ж ганьба - спати вночі), Мармусія вішала на дверях табличку:

"СКОРО БУДУ.

ПІШОВ У ЛІСОВУ АКАДЕМІЮ.

СИЗ XII"

Та повторюю: це траплялося з нашим Сизом тільки в хвилини нудьги й затишку, коли в музеї не було ані жодного відвідувача і лежала перед ним на столику дуже товста і дуже вчена книга. Ну, а якщо на сходах стукотіли кроки і хтось із гостей навідувався до нього в галерею... О, ви самі побачите, як оживав тоді наш мудрий Сиз і що з ним робилося в такі щасливі хвилини!

"Бом! Бом!" - лунав над лісом пробудний дзвін.

Зозуля вже почистила дзьоба і з великим замилуванням дивилася на сонного Сиза: з-під теплої ковдри виглядали його коротенькі товсті ноги і так виблискували червоними п'ятами, що здавалося, наче то лежали і від задоволення аж похрюкували на подушці двоє чистеньких поросят. А ще ворушилися, розвівалися його пишні білі вуса.

- Ку-ку, ку-ку! - рівно дванадцять разів прокувала зозуля.

Тим вона сказала:

- 0 великий Сизе Дванадцятий! Відкрий свої мудрі очі! Вже минув день і наступила ніч. Прокидайся!

Сиз XII встав і, не розплющивши заспаних очей, намацав люльку. Ось так, примружившись і ще зовсім сонний, він вийшов на вулицю. Вибив люльку об пень, всипав навпомацки тютюну, підніс жарину. І тільки після першої затяжки геть прокинувся. Видмухнув із себе - разом із хмаркою диму - останній сон. І тоді сказав: "Кхе, кхе! Добрий буркун, хай би йому лихо! Пробирає до кісток!.. Ну що ж, за службу, брате Сиз! Вже ніч!"

Найперше, що Сиз робив завжди, то це підходив до ііїнку і сильно дмухав. Він дмухав на вітрячок, який стояв завмерши на дашку і чекав свого господаря. Від подмуху вітрячок оживав, швидко-швидко вертів крилами і з хурчанням заводив свою безконечну веселу пісню.

Оживав вітрячок, і всі знали, що в країні Довгих Озер почалося клопітливе, невсипуще лісове життя. Ще професор Варсава, наймудріший серед стовусів і три- вусів, той, який і на вчені ради приходив босий, зате носив аж три пари окулярів, саме зараз вивчає складні і до безтями заплутані траєкторії польоту кульбабиних парашутиків. Що брат Хвороща поливає на грядках незрівнянні, ніде не бачені в світі дині, не просто дині, а диньогоріхи і диньогарбузи. Що кремезний Вертутій з того боку озера запускає в дворі сотні, а може, й тисячі водяних і піщаних млинків.

Одне слово, що ніч вступила в свої повні лісові права. І скоро стовуси і тривуси підуть гуртами у ліс, де збиратимуть гриби, а старі діди-копачі прийдуть до Верхнього озера, почистять замулені джерела, викличуть з-під землі чисту студену воду, а тоді гукнуть молодих отроків і дівчат і разом з ними під звуки музики садитимуть над чистим озером верби й ялини, щоб скрізь було зелено і щоб скрізь співали весною вільшанки й зозулі.

Та поки ми говорили, Сиз XII погасив свою люльку і підійшов до ворітець. Тільки підійшов, як одразу спалахнула сила-силенна ліхтариків, ціла низка маленьких вогників на його сходах. Ті довгі дерев'яні сходи з вогнями вели далеко-далеко вниз, аж до озера, де стояв легенький човен і де любив посидіти з вудкою Сиз XII.

Від безлічі ліхтариків стало одразу світліше в дворі, і ми тепер можемо краще роздивитися будиночок Сиза.

То дуже химерна і симпатична споруда.

Колись, мабуть, в дуже давні часи, стояв над берегом могутній явір. Його спиляли, і от залишився від нього високий, широченний, обхватів на вісім, корч. Корч трохи потемнів, однак був ще міцний, мав зверху, там, де його спиляли, рівний, як стіл, дах, а по боках - могутні опори-кореневища, що вглиблювалися в землю. Між двома опорами хтось прорубав двері. А над тими дверима Сиз Стовус повісив два ліхтарики, а ще вище - млинок, який подарував йому найближчий друг Вертутій.

Вже пізніше міцні соснові двері корча були оковані залізом, а ще згодом Сиз XII повісив на дверях табличку. По червоній міді на табличці було вигравіювано старовинними літерами:

ВСЕСВІТНЬО ВІДОМИЙ

МУЗЕЙ СВІТЛЯЧКІВ

ДОКТОРА ТРУТОЗНАВСТВА

І ЛИЧИНКОЗНАВСТВА

СИЗА XII СТОВУСА.

ВХІД БЕЗКОШТОВНИЙ!

ВІДВІДИНИ ТІЛЬКИ ВНОЧІ!

ЛАСКАВО ПРОСИМО!

Сиз ступив ближче, похукав на мідь і рукавом натер табличку. Вона аж засяяла гарячим червоним блиском.

Відімкнув двері, сказав комусь у темні простори лісу: "Заходьте!" І саме вчасно сказав. Від Нижнього озера довгими дерев'яними сходами, над якими синьо й біло горіли маленькі коробочки-ліхтарики, підіймалися до нього двоє стовусів: найкращий друг Вертутій і його дванадцятилітній онук Чублик.

Сиз помітив, що рудий кремезний Вертутій несе під пахвою якийсь чималий пакунок. Коли б не новий млинок! У нашого Сиза від радості застрибало серце. Він страшенно любив подарунки, він радів, як дитя, не знав, куди їх покласти і де сховати. І тому він ширше розчинив двері музею і загукав...

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Сиз XII веде гостей в підземелля і показує свої найдорожчі скарби. "Коси русалок" і "Риба-мішкорот"

Сиз загукав сестрі:

- Дорога Мармусіє! Прошу вас, відчиняйте всі зали й галереї, ми зустрічаємо найдорожчих гостей!

Сиз і Вертутій радісно обнялися, по-лісовому тричі розчоломкалися. (Тим часом Сиз не забув вільною рукою легенько поскубти й погладити білоголового Чуб- лика, якого давно не бачив, і, утираючи вуса, запросити гостей до корча.)

Ну, показуй, показуй, Сизе, що в тебе нового! - загув розчулено Вертутій, маючи од природи дуже міцний голос. - Я ж бо все бачив, а онук мій не бував у тебе, не бував, от я і привів його, хай подивиться, кхе-хе, кхам!

Вертутій похвалився ще тим, що онук його - дуже мудре хлоп'я! - вчиться в Лунарії, в славнозвісній школі професора Варсави. Там вони, лісові отроки, тепер їх називають лунаристами, при світлі місяця ловлять з професором трав'яні парашутики. А оце вчора, значить, онук сам приплив до нього човном на канікули. Кхе-хе, кхам!

Як бачите, Вертутій не забував своє слово присмачувати м'яким громоподібним прикашлюванням.

Так за розмовами вони вступили в тихе, лунке, сповнене таємничого мовчання царство музею. І напівтемними сходами з єдиним ліхтариком на стіні почали спускатися вниз, у підземні галереї. Аж ген далеко, у вузьких коридорах, тьмяно горіли маленькі світильники, вихоплюючи із темряви неясні обриси глибших катакомб, вогких стін і склепінь. Тут панувала така непорушна сутінь і тиша, що ваше серце мимоволі завмирало, стискувалося і до чогось прислухалося.

Чублик, а він був лунарист першого класу, найкращий вихованець професора Варсави, тільки спочатку і то недовго тримався солідно. Він багато чув і знав од діда про Сизів музей.

# data[].attributes.attachment_link.title
Земля світлячків - Віктор Близнець, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Розгорни цю книжку, юний читачу, і ти вже не зможеш від неї відірватися, бо тебе захопить і поведе за собою вигадлива і нестримна авторська фантазія. Ти несподівано опинишся в самісінькій гущавині неймовірних пригоду які сталися зі славними лісовими чоловічками стовусами й тривусами та їхніми запеклими ворогами - печерними приблудами на чолі зі страховиськом Магавою Першим.

# data[].attributes.headline
2."... Він належав до "дітей війни" - так пояснив прихід у літературу для дітей В.Близнеця В.Нестайко. - Може, тому він і став дитячим письменником. Бо саме дитинство йому боліло. Боліло і мріялося у таємничому лісі, де живуть стовуси і тривуси, неперевершений колекціонер Сиз ХІІ, його добра невтомна сестра Мармусія, найкращий друг, рудий кремезний Вертутій і дванадцятилітній білоголовий Чублик..."

# data[].attributes.subject
2."... Він належав до "дітей війни" - так пояснив прихід у літературу для дітей В.Близнеця В.Нестайко. - Може, тому він і став дитячим письменником. Бо саме дитинство йому боліло. Боліло і мріялося у таємничому лісі, де живуть стовуси і тривуси, неперевершений колекціонер Сиз ХІІ, його добра невтомна сестра Мармусія, найкращий друг, рудий кремезний Вертутій і дванадцятилітній білоголовий Чублик..."

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Бібліотека ім.В.Катаєва

# data[].attributes.attachment_link.title
У пам’яті, в душі, у слові… : Віктор Близнець

# data[].attributes.headline
Література рідного краю                     Віктор Близнець

# data[].attributes.subject
Література рідного краю                     Віктор Близнець

# data[].attributes.body
1.У пам’яті, в душі, у слові…