# data[].attributes.headline
Віктор Близнець. Біографія

# data[].attributes.subject
Віктор Близнець. Біографія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(1933 - 1981)

Віктор Близнець народився в селі Володимирівці на Кіровоградщині 10 квітня 1933р. У 1957p. закінчив факультет журналістики Київського університету. Публікуватися почав 1959p., а перша книжка оповідань "Ойойкове гніздо" вийшла 1963p. Більшість написаних книжок - для дітей. Переказав з давньоруської мови для юного читача "Повість минулих літ" (1980).

В. Близнець був дитячим письменником за природою свого таланту: він умів розглядати проблему "від початку", звертатися до найпершого значення слова й метафори, відкривати нове в давно знайомому. Звідси й закономірний інтерес до історії народу в таких творах, як "Паруси над степом" (1965), "Древляни" (1968), "Підземні барикади" (1977), "Вибух" (1980).

1968-й рік, коли вийшли друком "Древляни", - це час перелому в бік догматизму й стагнації у всіх сферах життя, розгортання масштабної боротьби проти національної інтелігенції, проти всіх виявів національної свідомості народу. Сама назва твору свідчила про спробу автора протистояти цій політиці. Персонажі твору, в якому чимало автобіографічного, - предки оповідача, кілька поколінь поліщуків.

А вже наступна книжка В. Близнеця - повість "Звук павутинки" (1970) змусила критику говорити про автора як про одного з найяскравіших дитячих письменників України.

Герой повісті Льонька, навколишній світ якого населений незвичайними звуками, явищами, істотами: він бачить срібного чоловічка, який не боїться Сопухи, він чує звук павутинки, він дружить, як із живим, із собакою Рексом, що його давно вбив сусід Глипа. Розкриваючи язичницьке світобачення дитини, письменник проникає в таїну світової гармонії, в якій існує Льонька.

Не втратив дитячої здатності бачити й розуміти цей світ і Льоньчин дорослий приятель Адаменко, або Адам. Смерть Адама (його вбиває променева хвороба) - як наслідок (чи кара) за досліди й створення "атомного сонця" - для Льоньки не лише страшна трагедія, а й урок спокути, прозріння, самозречення.

У написаній невдовзі повісті "Мовчун" (1972) автор пішов зовсім іншим шляхом, хоч і в ній відчувався полемічний потенціал, світоглядне протистояння системі. Це твір суто реалістичний. Дія відбувається в роки війни. Головний герой - підліток Сашко, батько якого на фронті, а сам він із матір'ю - на окупованій території. Сашкова мати зраджує батька з гультіпакою Гринею, і син відчуває докори сумління, щось на зразок співучасті, власної вини.

Образом мовчуна Сашка В. Близнець започаткував в українській літературі традицію, що продовжилася хоч і в небагатьох, але надзвичайно вартісних творах, де діють маленькі герої, які передчасно дорослішають через воєнне лихоліття. Втрачаючи, по суті, дитинство, вони зберігають найдорожчу якість душі - гідність.

Письменник прагнув говорити про те, що в суспільній свідомості свої позиції втрачало. А що це був свідомий підхід - свідчить повість "Женя і Синько" (1974).

Звичайна київська п'ятикласниця Женя знаходить у підвалі будинку маленького кумедного чортика Синька і забирає його, хворого, додому. Дружба ця ніяких переваг Жені не дає - Синько нічого такого казкового не вміє, навпаки, про нього самого треба дбати. Натомість дівчинка одержує те, що не піддається ніякому обліку, але є, мабуть, найціннішим: зерна народної моралі й мудрості.

Відірваність читача від землі, від етноморалі, джерел народної духовності була постійним болем письменника. Звідси те фантасмагоричне місто, що його зводять у мріях Женя й Синько. Основний архітектурний принцип - суміщення Києва з рідним селом, звідки походять Женині батьки і де в них "через кожну хату" - родичі. Жені хочеться, щоб у тому місті було більше сосон, дубів і беріз, щоб замість вулиць були просіки, щоб до школи ходити повз ставок. Земля і народ, природа і мораль - ці категорії у Близнеця завжди стоять в одному нерозривному ряду - і у "Звукові павутинки", і в "Жені й Синькові", і особливо яскраво - в казковій повісті "Земля Світлячків" (1979).

Дитяча література 70-х років розвивалася під знаком неписаного правила, за яким вважалося, що читання трагічних творів шкідливе для дитячої психіки. В. Близнець порушив це правило в багатьох своїх творах. Письменник наполегливо культивував трагічний конфлікт в українській літературі для дітей, наголошуючи цим на необхідності говорити з юним читачем про найважливіше - життя і смерть, правду й кривду, любов і ненависть - без присідання й без сентиментального рюмсання.

В. Близнець практично не мав проблем з виданням своїх творів (наскільки це було взагалі можливо), хоч і мусив власноручно нівечити їх, шукати компромісні варіанти. Він не міг сам не бачити свого таланту, однак за такої кількості видань страждав од невизнання.

Можливо, цим пояснюється його звернення до творів для дорослих - поява суто соцреалізмівських повістей "Підземні барикади" (1977), "Вибух" (1980). А може, сумлінним виконанням соціальних замовлень він прагнув заробити право на правду в наступній книжці для дітей? А це також роз'ятрювало його надзвичайно вразливу душу, розхитувало нервову систему. Країна все глибше вгрузала в сонну трясовину. Навесні 1981р. ситуація, очевидно, здалася В. Близнецеві такою ж безнадійною, як за рік до того - Григору Тютюннику. І він власноруч обірвав своє життя...

С. Іванюк

Історія української літератури ХХ ст. - Кн. 2. - К.: Либідь, 1998.

# data[].attributes.attachment_link.title
Близнець Віктор Семенович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
(1933 - 1981) Віктор Близнець народився в селі Володимирівці на Кіровоградщині 10 квітня 1933р. У 1957p. закінчив факультет журналістики Київського університету. Публікуватися почав 1959p., а перша книжка оповідань "Ойойкове гніздо" вийшла 1963p. Більшість написаних книжок - для дітей. Переказав з давньоруської мови для юного читача "Повість минулих літ" (1980). В.

# data[].attributes.headline
Віктор Близнець. Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Віктор Близнець. Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Близнець Віктор - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Близнець Віктор Семенович - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Барка Василь. Автобіографія

# data[].attributes.subject
Барка Василь. Автобіографія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(Справжнє ім'я - Василь Костянтинович Очерет)

(1908 - 2003)

АВТОБІОГРАФІЯ

16 липня 1908 - село Солониця: дата і місце народження.

Село невелике, примітне тільки старовинною церквою, валами - рештками козацького табору Северина Наливайка - та широкими солончаками поблизу: звідти в час біди люди, приходячи за десятки верст, брали "ропу" замість соли; можливо, так було з вікопомної давнини.

Батько відбув звичайну службу в козачих частинах і російсько-японську війну.

Сім'я переїхала на відкритий степ, приблизно за п'ять верст від міста (Лубні), розміщеного над річкою на горах, так що здалеку видно було позолочені бані його церков.

В степу, від великого шляху Лубні - Ромодан, ночами звертали напасники до самотньої оселі - грабувати. Батько відганяв; стрілянина часом тяглася до ранку. То перші враження неспокійного побуту.

На прохання свого молодшого брата, щойно одруженого, батько помінявся з ним наділами: відступив йому вибудувану садибу з великим садом, а перебрався на порожню ділянку за дванадцять верст від міста і там знов почав будівництво.

Нова оселя постала недалеко від хуторця Миколаївки. Внизу, при згір'ях, світилось проточне озеро. А по другу сторону - степ із козачими могилами і якимись давнішніми; з кам'яними статуями на верхах.

В хуторі була трикласна початкова школа - я відвідував її. Перше мистецьке враження: мандрівний диякон-живописець на замовлення батька намалював на великому аркуші покрівельного заліза - ікону "Моління про чашу": Христос біля скелі, серед смутних дерев Гетсиманського саду. Образ займав усе покуття хати.

Батька взяли на російсько-німецьку війну. 1916 року він звільнився покаліченим (його з вибуху присипало землею: мав пробиту ногу і зрушений хребет). Лікування електрикою коштувало тоді дорого і забрало гроші з проданого наділу.

Переїхали в місто. Жили в сараї на дворищі купця другої гільдії - в нього батько колись, ставивши хату, купував будівельний матеріял.

Батько взяв на виплату хатку на узліссі, за містом.

Нас в родині було три брати; всі вчилися в духовному училищі ("бурсі"). Не було грошей платити за навчання в гімназії, а в духовному училищі, згідно з давнім привілеєм, діти з "козачого сословія" могли вчитися безкоштовно. В роки громадянської війни, при постійних змінах влади, "бурса" діяла.

Режим, з крайніми формальностями, був суворий. Часті кари, методи навчання (з російської граматики, латині, початкової математики) - традиційні, з перевагою муштри.

Школярі надолужували своє - відчайним босяцтвом; при ньому, звичайно, руйнувався настрій справжньої побожности.

Переформувалася бурса в трудову школу: спершу - в старому будинку. Викладач математики давав читати клясичні українські книжки.

Школа перейшла в новий будинок; там нові вчителі навчили нас безбожництва.

Батько працював спершу як тесляр в артілі "Увечный воин"; потім став брати на обробіток і догляд запущені сади - за третину врожаю.

Раз ми доглядали сад вдови; її чоловіка, старшину з армії УНР, під час вечірнього відходу з міста, при наступі червоноармійців, вбито на брамі. Вдова весь час носила чорний одяг - в жалобі по ньому.

Одного дня, коли я стеріг сад, вона дала переглядати дві книги: "Гайдамаки" Шевченка - з ілюстраціями Сластіона і "Божественну комедію" Данте - з ілюстраціями Доре.

"Гайдамаки" прочиталися легко, з цікавістю; але "Божественна комедія" зосталася більшою частиною незрозуміла, тільки чудові ілюстрації ввели в цілий світ надзвичайних подій і запам'яталися назавжди: так само, як постійні розмови батька з його приятелями - про його улюблену книгу, "Апокаліпсис", про значення приходу кожного ангела і кожного звіра.

Батька мобілізували і поставили інструктором в майстернях, що виробляли спорядження для коней (постачалася сідлами та уздечками армія Будьонного).

Одного разу в потязі, коли відправляв сідла, - занедужав на тиф, після якого почалися ускладнення. Вже помирав, і його віднесли в мертвецьку (колишня часовня в кінці двору при лікарні), але талановитий молодий лікар Котляревський, з єврейської родини, прибувши після студій, пішов на огляд і завернув його нари назад.

Коло двох років батько лежав недужий. Була нужда і голод. Тоді я помандрував найматися на працю по селах і приносив "натуральний" заробіток.

То гіркий час; але воднораз - добра школа побуту, школа життя з багатствами народних говірок. Повно драм людських. Живі перекази. Щедра природа. Різноманітність селянських характерів. Хоч робота тяжка: від сонця до сонця. Неділями ж пасучи коні в степах, багато читав; приносив книги з міста, позичаючи в приятелів.

В останню зиму наймів почав ходити в школу до міста - за вісім верст. Вставати доводилося рано: зробити що треба і встигнути до школи, хоч би й наставали сніжні бурі. Зворотна дорога бувала і в темряві; і треба було впоратися коло коней і волів.

Повернувся до міста зовсім; скінчив "трудову школу". Поступив на учительські курси, що перетворилися на педагогічний технікум. Помилково вибрав собі математику і фізику як фах: можливо, через вплив найстаршого брата. Він пізніше став фахівцем - автором першого в СРСР підручника фотограметрії, виданого картографічною управою Совнаркому в Москві, і професором математики в Новосибірському університеті: приїжджав туди з підполяр'я, де був головним інженером аерофотознімання на все побережжя Льодовитого океану.

Середульший брат став теж інженером: був начальником устаткування ливарного цеху, що його ж будував, - в Дніпродзержинську, в великому заводі.

Найстарший брат, Олександр, працював до кінця життя як інженер. Середульший, Іван, здійснив новий життєвий поклик: прийняв сан священика. Хоч був на рік старший, ми разом відвідували класи сільської школи і Духовного училища в місті.

Він в юні роки любив бути служкою в храмі; все пригадую його в стихарі, з свічкою - в Братській церкві, коли служили, приїжджаючи, митрополит В. Липківський і єпископ Ярещенко, надзвичайний проповідник, що приваблював мене в двадцятих роках. Хоч то вже був час втрати віри: так сталося зо мною; але брат зберіг її* (*Чутка про насильницьку смерть брата і матері не потвердилась).

Мене тоді цікавили соціальні науки. Вивчав марксизм - з бажанням збагнути глибини цього вчення: студіював його "клясиків". Але хмарні теорії не могли задовольнити серця. В той час популярним ставав бухарінський стиль - з ідеалом ліберального соціялізму, скажім, як в реформах Дубчека для сучасної Чехо-Словаччини.

Зацікавили праці Богданова; його "Емпіріомонізм" і "Тектологія", приступні для читача в 20-х роках, становили міст для переходу до концепції модерної доби: в зв'язку з працями філософів і фізиків Віденської школи. Тоді гриміла літературна полеміка, прапороносцем якої став М. Хвильовий. Але, признаюсь, була мені якась стороння; бракувало там шукання глибинних сторін справи, і весь час виходив назверх таки спрощений концептивний позитивізм, переборений тільки в кінці полеміки - в проголошенні гасла про "романтику вітаїзму".

Зате праця Юринця про Тичину дуже тоді сподобалась; він, походячи з Галичини, як і Курбас, був мислителем - енциклопедистом, що докладно знав розвиток європейської поезії. Його монографія на той час була новістю, приводила до оригінальних висновків про багатосторонній стиль "клярнетиста" Тичини.

Було в мене тоді благоговіння перед нашим мандрівним філософом XVIII століття, Сковородою (походив з моєї Лубенщини); і я не бачив тоді достатньої причини, чому так полемісти з Відродження 20-х років здебільшого "звисока" ставилися до нашої старовинної клясики. Для мене, цілковитого сковородинця, близько підійшов Достоєвський, предмет величезного ентузіязму, - і в ті роки, і пізніше. З рідного письменства були кумирами - звичайно, крім Шевченка, - на першому місці Іван Франко: особливо його проза, після нього Коцюбинський, Стефаник.

Закінчивши педагогічний технікум, після всіх драм і конфліктів став учителем математики і фізики, але слабим, в неповній середній школі. Послали в дуже глуху Сьому Роту, шахтарський "посьолок", що одночасно числився як село Нижнє, за якусь версту від шахти "Тошківка": між високими крейдяними горами і нижчими - із звичайних скель, на березі Дінця. Сьома Рота, лежачи в міжгір'ї, втопала або в чорний дим від шахти, або в білу куряву, несену з крейдяних верхів'їв. Нещасливі випадки в підземеллі, пияцтво і "поножовщина" були звичайним явищем, і завжди вранці на вулицях знаходили трупи.

Учні спочатку ставилися вороже до нових вчителів, але скоро привикли і були дуже милі.

Довелося 1928 року виїхати поспіхом з України, властиво - тікати: через конфлікти з місцевими партійними керівниками.

Пристав на Північному Кавказі, що тоді разом з Кубанню входив до РСФСР (як і тепер).

Здавна приманював Кавказ; і Кубань була омріяною землею.

Там скінчив філологічний факультет, зрікшися попереднього фаху, для якого не годився.

Вже на Донбасі, в одинокості, брався перечитувати модерністичні вірші; вивчав їх напам'ять, передусім - вірші Тичини.

А тепер, згадуючи життя біля Дінця, складав і сам лірику. Послав перші вірші Тичині, і, - на моє радісне здивування! - він надрукував їх в "Червоному шляху", найбільшому в той час періодичному журналі в УССР. (Тичина редагував відділ поезії).

1930 року вийшла моя перша збірка поезій: "Шляхи" в Державному видавництві в Харкові, тодішній столиці. Рання авторська надія була гвалтовно обламана жахливо напасницькою рецензією, сам заголовок якої відбиває весь її зміст: "Проти клясово-ворожих вилазок в поезії". Друкувалася вона на всю сторінку в столичній "Літературній газеті"; містила неправдиві закиди.

Я тоді був цілковито лояльним громадянином і зовсім не думав про "вилазки"; тільки хотів знайти образи для виразу якоїсь яскравої сутности з подій життя. Газета обвинуватила в злочинних речах, зокрема - в спробах відновити релігійний "пережиток капіталізму", хоч я теж і цього не робив, а тільки будував символічні картини з подихами вічних сил, що діють над обмеженою реальністю видимого. Найгостріше обвинувачення було - що я нібито хотів віршами повідомити пресу на Заході про фізичну ліквідацію "служників культу", але насправді я тільки подав експресіоністичний опис того, що діялося під час антирелігійного карнавалу, коли артисти на плятформах зображували священика, патера і равина, ведених під скісний гостряк гільйотини.

# data[].attributes.attachment_link.title
Барка Василь Костянтинович: Автобіографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
(Справжнє ім'я - Василь Костянтинович Очерет) (1908 - 2003) АВТОБІОГРАФІЯ 16 липня 1908 - село Солониця: дата і місце народження. Село невелике, примітне тільки старовинною церквою, валами - рештками козацького табору Северина Наливайка - та широкими солончаками поблизу: звідти в час біди люди, приходячи за десятки верст, брали "ропу" замість соли; можливо, так було з вікопомної давнини.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ОЛЕСЬ ГОНЧАР

(1918 - 1995)

Олесь Терентійович Гончар народився 3 квітня 1918p. Після смерті матері, коли хлопцеві було 3 роки, із заводського селища на околиці Катеринослава (тепер Дніпропетровськ) його забрали на виховання дід і бабуся в слободу Суху Козельщанського району Полтавської області. Працьовита і щира в ставленні до людей бабуся замінила майбутньому письменникові матір.

Тридцяті роки в житті Олеся Гончара - період формування його як громадянина й митця. До вступу в Харківський університет (1938) він навчався в технікумі журналістики, працював у районній (на Полтавщині) та обласній комсомольській газеті в Харкові і дедалі впевненіше пробував свої творчі сили як письменник. Ранні оповідання й повісті ("Черешні цвітуть", "Іван Мостовий" та ін.) Гончар присвятив людям, яких добре знав, з якими не раз стрічався в житті.

1936р., коли почалася громадянська війна в Іспанії, молодий Гончар гаряче мріяв потрапити в саму гущу тих подій. Цьому бажанню тоді не судилося збутися, але через п'ять літ він таки "кинув синій портфель" і разом з іншими студентами Харківського університету пішов добровольцем на фронт.

Воєнні умови (він був старшим сержантом, старшиною мінометної батареї) не дуже сприятливі для творчості. Але й за таких нелегких обставин О. Гончар не розлучався з олівцем та блокнотом. Вірші, що народжувалися в перервах між боями, сам письменник назве згодом "конспектами почуттів", "поетичними чернетками для майбутніх творів". Сьогоднішнє прочитання їх переконує, що це справді так. Ліричний герой "Атаки", "Думи про Батьківщину", "Братів" та інших фронтових поезій Гончара духовно, емоційно близький до героїв повоєнних його романів і новел, передусім "Прапороносців".

Робота над "Прапороносцями" тривала три повоєнних роки. В цей час, правда, Олесь Гончар публікує ще кілька новел і повість "Земля гуде", завершує навчання в вузі (Дніпропетровський університет, 1946), але головним підсумком цих років стає трилогія "Прапороносці". На сторінках журналу "Вітчизна", а згодом і окремим виданням з'явилися всі три частини роману ("Альпи", 1946; "Голубий Дунай", 1947; "Злата Прага", 1948). Високу оцінку творові, відзначеному двома Державними преміями СРСР, дали тоді Ю. Яновський, П. Тичина, О. Фадеев, Остап Вишня.

Після завершення роботи над трилогією "Прапороносці" героїка війни і далі хвилювала митця. В кінці 40-х і на початку 50-х років він пише низку новел ("Модри Камень", "Весна за Моравою", "Ілонка", "Гори співають", "Усман та Марта" й ін.), багато в чому суголосних з "Прапороносцями". У написаній тоді ж документальній в основі своїй повісті "Земля гуде" зображено діяльність молодіжної підпільної організації "Нескорена Полтавчанка", очолюваної комсомолкою Лялею Убийвовк.

Видані протягом 50-х років книги новел "Південь" (1951), "Дорога за хмари" (1953), "Чари-комиші" (1958), повісті "Микита Братусь" (1951) і "Щоб світився вогник" (1955) присвячені мирному життю людей, важливим моральним аспектам їхніх взаємовідносин, а романна дилогія "Таврія" (1952) і "Перекоп" (1957) - історико-революційній проблематиці.

Якісна новизна романів "Людина і зброя" (1960) та "Циклон" (1970) полягала в тому, що акцент у них зроблено на найсокровенніших питаннях життя і смерті людини, на проблемах незнищенності її.

Свіжість погляду на світ, незвичайну заглибленість у життя продемонстрував автор "Прапороносців" у нових своїх творах, що з'явилися протягом 60 - 70-х років. Серед них - романи "Тронка" (1963), "Собор" (1968), "Берег любові" (1976), "Твоя зоря" (1980), повість "Бригантина" (1972), новели "Кресафт" (1963), "На косі" (1966), "Під далекими соснами" (1970), "Пізнє прозріння" (1974) та ін.

Якщо роман "Тронка" приніс авторові Ленінську премію (1964р.), то доля написаного наприкінці 60-х років "Собору" склалася драматично. Перші рецензії на роман були схвальні, але невдовзі вульгаризаторська критика піддала його тенденційному остракізму, і твір було вилучено з літературного процесу на два десятиліття.

Працю на ниві художньої прози Олесь Гончар постійно поєднує з літературно-критичною творчістю. Почавши ще в студентські роки з досліджень поетики М. Коцюбинського і В. Стефаника, він згодом створив десятки статей, які вже публікувалися в трьох окремих книгах ("Про наше письменство", 1972; "О тех, кто дорог", 1978; "Письменницькі роздуми", 1980) та входили частково до шеститомного зібрання творів письменника.

Твори О. Гончара перекладалися на 67 мов, а творчий досвід письменника засвоюється і вітчизняними, і зарубіжними майстрами слова.

Помер письменник 14 липня 1995р.

Олесь Гончар

(Народився 3 квітня 1918)

ОРБІТИ ПОТУЖНОГО СЛОВА

У жовтні 1990 року в столиці США Вашингтоні, у фешенебельному Хілтон-хотелі, розташованому неподалік від пам'ятника Тарасові Шевченку та Білого Дому, відбувався XXII Міжнародний науковий з'їзд Американської Асоціації для розвитку славістичних студій. У рамках з'їзду, де було заслухано понад 800 доповідей, - окрема міжнародна конференція "Людина і її місія у творчості Олеся Гончара". Звучали на конференції англійська й українська мови, змістовні доповіді про творчість прозаїка, надто про "Собор", виголосили відомі вчені з української діаспори, як-от: професори Л. Рудницький, Л. Онишкевич, М. Лабунька, М. Тарнавська, В. Маркусь. Зокрема, доктор філософії та президент університету Ла Салль з Філадельфії П. Елліс пошанував Олеся Гончара у своєму слові як "провідного прозаїка України та одного з передових письменників нашого часу", котрий своїми творами, надто "шедевром" - "Собором", "спричинився до кращого міжнародного порозуміння, ще заки пан Горбачов започаткував свою політику перебудови..."

І ще було сказано про той же "Собор" М. Тарнавською: якби цей роман вчасно з'явився в англійському перекладі (хоч до сьогодні твір виходив на американському континенті чотири рази; востаннє, у донесенні Л. Рудницького та Ю. Ткача, - в 1990 році), він викликав би у Америці сенсацію: так глибинно відтворено тут "екзотику" радянського суспільного ладу та викрито національне нищительство. Але, засвідчувала доповідачка, і в нинішнього американського читача роман знаходить жвавий відгук.

Вслухаючись у ці промови, неможливо було не пройнятись думкою: а чи все знаємо в Україні про свого письменника, як і про літературу в цілому, чи замислюємося належно над підоймами, що виводять її на орбіту вселюдського інтересу? Відзначаємося-бо дивовижною здатністю самохітне спровінціалізовувати власні уявлення про свою літературу, шукати естетичні вартості де завгодно, лише не в себе дома. О, багатовікова наша підпорядкованість імперії, яка так методично вбивала нам у голови комплекс нижчевартості, полишила наслідки просто фатальні! Тому-то й існує потреба, аби ми, привчені не довіряти самим собі, вислухали про себе думку ще й "збоку" (хоч би заокеанську, як у даному випадку), аби потвердити для себе у цей спосіб те, про що часом здогадуємось майже інстинктивно.

От і стосовно Олеся Гончара. Як знаємо, офіційна ідеологія доклала немалих зусиль до того, що у свідомості вже кількох поколінь його образ насамперед асоціюється зі "співцем визвольної місії Радянської Армії в країнах Східної Європи ("Прапороносці"), втілювачем "ідей радянського патріотизму". Подібними цитатами "годують" у нас учнівську молодь почасти ще й сьогодні. Власне, це і є те універсальне прокрустове ложе, конструйоване вульгарно-соціологічними розпорядниками, у яке, притім ще десь від п'ятдесятих років, Олесь Гончар, звичайно ж, принципово не вміщається.

Доречно згадати тут написане вже давно, але надруковане лише в наші дні оповідання "Двоє вночі", де письменник відтворив драматичну колізію протиборства О. Довженка і Сталіна. О ні, недаремно він звернувся до цієї теми - надто вже багато суголосного відчув він у тому протистоянні стосовно власного життєвого і творчого досвіду. Так, і найвищі офіційні премії, й ордени, навіть членство у ЦК - в Олеся Гончара усе те було. Та свідчить це, одначе, про те найбільше, що письменника, розуміючи силу його таланту, намагалися приручити. Коли ж з приручуванням нічого не виходило, партійно-державна машина брутально звалювалася на нього і, як і тому ж О. Довженку, металася. Окрім відомих фактів безпрецедентного шельмування "Собору", згадаймо ще й спробу замовчування пошанування письменника в день його сімдесятиріччя у зовсім недавньому 1988 році... Драматичну історію долі письменника за умов тоталітарного режиму на прикладі Олеся Гончара можна б відтворити доволі яскраво.

Отож, кажучи про національний сенс Гончаревої діяльності, найперше слід акцентувати на такому: починаючи від шістдесятих років, письменник став однією з опор українського національного відродження. З його стійкості черпають стійкість інші, з його віри зміцнюють віру власну. Досить сказати, що Гончаревим вступним словом починалися всі найзнаменніші національно-відроджувальні акції, що відбулися в останні роки на Україні: Установча конференція Товариства української мови ім. Т. Г. Шевченка, з'їзд Народного Руху України, перше за багато літ свято Соборності України у січні 1990 року, Перший конгрес міжнародної асоціації україністів тощо. Усе те - потужні імпульси, що додають снаги кожному українцеві-патріотові, адже йдуть вони від високоавторитетної людини, котра поставила своє слово на сторожі нації.

І зрозуміло, що всі найкращі, наймиліші барви і тони рідної України бринять у художніх творах письменника. Повсякчас звучить у них симфонія драматичної національної історії; відчуття кровної приналежності до свого талановитого і працьовитого народу сповнює найсвітліших героїв творів майстра.

Так послідовно витримується ним та першоумова, що й надає художнім з'явам відкритості до їх засвоєння іншими народами, так витворюється гармонія межи глибоким національним укоріненням Гончаревої прози та вселюдським відгуком, що вона його здатна викликати. [...]

Анатолій ПОГРІБНИЙ

(З книги "Українське слово" - Т. 3. - К., 1994.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Гончар Олесь Терентійович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
ОЛЕСЬ ГОНЧАР (1918 - 1995) Олесь Терентійович Гончар народився 3 квітня 1918p. Після смерті матері, коли хлопцеві було 3 роки, із заводського селища на околиці Катеринослава (тепер Дніпропетровськ) його забрали на виховання дід і бабуся в слободу Суху Козельщанського району Полтавської області. Працьовита і щира в ставленні до людей бабуся замінила майбутньому письменникові матір.

# data[].attributes.headline
Галина Тарасюк. Біографія. 26.10.1948

# data[].attributes.subject
Галина Тарасюк. Біографія. 26.10.1948

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народилася 26 жовтня 1948 року в селі Орлівка Теплицького району Вінницької області. 1968 року переїхала на Буковину. Закінчила філологічний факультет Чернівецького Державного університету. Жила і працювала в Чернівцях - в обласних та міських газетах, на телебаченні, в Чернівецькому літературно-меморіальному музеї Юрія Федьковича. У 90-х була організатором Товариства української мови, "Просвіти", прогресивного жіночого руху в Україні, головою Жіночої Громади Буковини, редактором першої в краї демократичної (відродженої) газети "Час".

2000 року переїхала до Києва. Працювала в часописах "Слово "Просвіти", "Вечірній Київ", "Літературна Україна". Зараз - заввідділом "Української літературної газети".

Автор понад двох десятків книг, зокрема:

Збірок поезії: "Смерековий міст" (К.: Рад. письменник, 1976), "Множина" (К.: "Молодь" 1982), "Світло джерела" ( Ужгород: Карпати, 1984), "Жайворове поле" (К.: Рад. письменник, 1987), "Горельєфи" (К.: Молодь, 1988), "Сотворіння гнізда" (Ужгород: "Карпати", 1989), "На трійцю дощ" (Чернівці: Місто, 1998), вибраного (поезія і проза) "Любов і гріх Марії Магдалини" (Чернівці: Облдрук, 1995).

Прозових книг: "Дама останнього лицаря" (збірка новел) (Чернівці: "Місто", 2004), "Між пеклом і раєм" (роман) (Чернівці: "Місто", 2005), "Жіночі романи" (Бровари: "Відродження", 2006). "Янгол з України" (Київ: "Либідь", 2006), "Новели" (Бровари: "Відродження", 2006), "Трепанація" (Бровари: "Відродження", 2006), "Храм на болоті" (роман) (Бровари: Відродження, 2006), "Цінь Хуань ґонь" (роман) (Біла Церква: "Буква", 2008), "Короткий танець на Віденськім балу" (Бровари: "Відродження", 2009), "Ковчег для метеликів" (новели) (Луцьк: ВАТ "Волинська обласна друкарня", 2009), "Сестра моєї самотності" (роман) (Київ: Освіта України, 2010).

А також сотень публікацій, рецензій, критичних, публіцистичних статей, надрукованих в різних періодичних виданнях, на захист простих людей, соціальних завоювань, духовності та української мови.

Лауреат літературно-мистецької премії ім. Сидора Воробкевича (1998 р.), Всеукраїнської літературної премії імені Володимира Сосюри (1999), Премії Ліги українських меценатів (2000 р.), Державної літературної премії імені Олеся Гончара (2006 р.), Міжнародної літературно-мистецької премії імені Григорія Сковороди (2007 р.), літературно-мистецької премії ім. Ольги Кобилянської (2008 р.), літературної премії ім. Григорія Косинки (2008 р.), літературно-мистецької премії ім. І.Нечуя-Левицького (2009 р.) премії журналів "Жінка", "Німчич", "Березіль" та родини Нитченків за кращий твір року (п'ять раз).

Твори перекладені на вісім мов світу.

Кавалер Ордена княгині Ольги. Нагороджена медаллю "Незалежність України" Міжнародного Академічного Рейтингу популярності "Золота Фортуна", відзнакою Міжнародного лицарського Ордена Архистратига Михаїла.

Заслужений працівник культури України.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарасюк Галина Тимофіївна: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Народилася 26 жовтня 1948 року в селі Орлівка Теплицького району Вінницької області. 1968 року переїхала на Буковину. Закінчила філологічний факультет Чернівецького Державного університету. Жила і працювала в Чернівцях - в обласних та міських газетах, на телебаченні, в Чернівецькому літературно-меморіальному музеї Юрія Федьковича.

# data[].attributes.headline
Стус Василь Семенович: Біографія

# data[].attributes.subject
Стус Василь Семенович: Біографія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВАСИЛЬ СЕМЕНОВИЧ СТУС

6.1.1938 - 4.9.1985

Поетична спадщина видатного українського поета Василя Стуса закономірно увійшла в український літературний процес. Його поетичне слово "позначене своєрідним сплавом інтелектуалізму з ліризмом, медитативністю, оригінальним філософським осмисленням буття, нелегким для розуміння, тим паче, що поет часто відходить від усталених канонів образотворення, сміливо формує слова й поняття так, що звична логіка сприйняття художнього твору часом заважає осягнути складність його образів, здебільшого метафоричних" [1, с.32].

Минуле десятиріччя подарувало читачам і дослідникам найповніше видання творів В.Стуса у чотирьох томах, шести книгах. Літературознавство і методика літератури збагатилися розвідками про життєвий і творчий шлях письменника.

Вірші, що уведені до шкільного курсу літератури, не можуть, звичайно, всебічно представити художній світ В. Стуса, залишаючи цим самим можливості вчителям розширювати діапазон знайомства учнів з письменником різними засобами шкільної літературної освіти.

Для донеччан стає предметом особливої уваги донецький період життєвого шляху поета-земляка, мотиви, картини та образи рідного краю, що зустрічаються у віршах лірика. І це є закономірним, оскільки дитинство і юність майбутнього письменника прямо й опосередковано впливали на формування його світогляду, а тому і на його мистецькі уподобання. Крім того, образи і картини Донеччини у творах В.Стуса, такі ж близькі учнівській і студентській молоді, як і поету-земляку. Цей останній факт за відповідних навчальних умов може мати додатковий потужний вплив на пізнавальні рефлексії та бути доповнюючим стимулом в опануванні його ускладненого філософською напругою слова. Розглядаючи твори В.Стуса у цьому життєво близькому школярам аспекті, потрібно звернутись до паралелей між творами відомих українських поетів, які писали про Донеччину (М. Чернявський, С. Черкасенко, В. Сосюра та ін.), і віршами В.Стуса та з'ясувати з учнями відмінність його нетрадиційного слова, стиль його мислення.

Як відомо , Василь Стус народився на Різдво Христове 6.1.1938 р. в селі Рахнівка на Вінниччині, але невдовзі батьки переїздять з дітьми на Донбас, в Сталіно (тепер Донецьк). На шостому році життя Василя віддали до школи. Протягом 1954-1959 років навчався в Донецькому педагогічному інституті на філологічному факультеті, після закінчення якого, відпрацювавши два місяці вчителем на Кіровоградщині, служив в армії (1959-1961). Після служби спробував вчительського хліба в школах Горлівки (1961-1963), працював літредактором у газеті "Социалистический Донбасс".

В 1963-1965 роках навчався в аспірантурі Інституту літератури в Києві, але був увільнений за участь у несанкціонованих літературних вечорах та за виступи на захист заарештованих у 1965 році "шістдесятників", зокрема земляка Івана Світличного. Після звільнення доводилось Василю працювати не за фахом: кочегаром, на метробуді, навіть інженером.

Щодо початків літературної творчості, то слід пам'ятати: вперше твори В.Стуса було надруковано у грудні 1959 року в "Літературній Україні" з передмовою до них видатного українського поета Андрія Малишка.

Сьогодні вже накопичено значний історико-літературний матеріал про дитинство і юність поета-земляка у вигляді спогадів друзів та однокурсників, близьких до поета людей. Головне ж, звичайно, для дослідників його дитинства і юності -це твори письменника і листи до рідних і друзів та знайомих, вміщені у зібранні його творів у чотирьох томах, дев'яти книгах.

Важливими у накресленій справі дослідження життєвого шляху можуть стати спогади спогади товариша студентських років, поета Володимира Міщенка, про діалектологічну практику студентів педінституту, серед яких був і він і В.Стус. Практика відбувалася у селах біля славетної Савур-Могили, свідка подій давноминулих епох, оспіваної в українському народному епосі , натхненниці поетичних сюжетів не одного донецького письменника.

В.Міщенко згадував про те далеке студентське літо : "На початку липня 1957 р. ми вирушили в діалектологічну експедицію до Савур-Могили. Викладач діалектології Ф. І. Горчевич поставив перед нами завдання: записати легенди та перекази; скласти атлас говірок довколишніх сіл.

З Донецька виїхали автобусом. Настрій був піднесений, ми почувалися мандрівниками в незнані світи. Ще з шкільної лави кожен з нас пам'ятав "Думу про втечу трьох братів з Азова".

Звернувши з траси, попрямували до могили, що вивищувалась над степом. Подолали кілометрів зо два. Спека посилювалася. Пахло чебрецем і полином, довкола буяли трави, стояла глибока тиша, яку порушував лише віддалений шум автобусів та машин. Ми звернули увагу на те, що йдемо-йдемо, а могила не наближається-все бовваніє десь у степовому мареві...Тільки надвечір дісталися вершини. зупинилися, озираючись довкола,-перед нами лежали неозорі донецькі степи, а посеред них-оази дерев, села, хутори, далека курява польових доріг..." [2].

Чи не з цієї Василевої подорожі виростає у майбутніх його творах незабутній образ донецького степу, який у північній трагічній віддаленості поета стає образом-символом не тільки рідного краю, але й усієї України?!

Доповнять факти із життєвого шляху поета свідчення книжка спогадів, упорядкованої однокурсником поета по Донецькому педагогічному інституті, відомим поетом, - Олегом Орачем "Не відлюбив свою тривогу ранню. Василь Стус поет і людина. Спогади, статті, листи, поезії"(К., 1993). Донецький період життя В. Стуса тут представлено у спогадах сестри поета Марії Стус, однокурсників поета В. Захарченка, А. Лазоренка, Олега Орача, члена донецького обласного поетичного об'єднання 60-х років Й. Курлата та ін.

Цікаві роздуми про Донбас-як землю, що породила у минулому столітті незламних і всесвітньо відомих борців за права людини, за рідне слово-подаються у брошурі сина поета "Життя і творчість Василя Стуса" (К., 1992). Молодий літературознавець розмірковує над суспільними причинами, що дали Україні славетну чергу видатних борців за її волю і незалежність і створили умови для розвитку таланту Василя Стуса. Дивним тут видається те, що у другій половині ХХ ст. звитяжців боротьби за права рідного народу дав Україні вщент зрусифікований Донбас. Дмитро Стус пише: "Десь непоміченим і невідзначеним досі полишається той факт, що Донбас, котрий україномовний загал і сьогодні вважає теренами з вихолощеним українським духом, виявив сей дух постатями і Івана Світличного, і Івана Дзюби, і Олекси Тихого, і Василя Голобородька, і Василя Захарченка, і, врешті, Василя Стуса. Хай не всім стачило вміння тримати удар, але без вродженої аристократичності зумів вистояти у боротьбі зі всіма силами зла одразу." [3, с.36].

Після ознайомлення з цими словами , варто замислитись школярам і вчителю про причини народження саме на спролетаризованій і зрусифікованій землі названих у брошурі Д.Стуса видатних українців: як це могло трапитись, які життєві причини цього явища?

Щоб уявлення про творчий портрет В.Стуса стали для читачів ще глибшими, необхідно звернутись до життєвої долі наших видатних земляків Івана Дзюби, Івана Світличного, Олекси Тихого, Василя Захарченка та Василя Голобородька. Своїм стоїцизмом і правдивим словом вони наближали незалежність і свободу України, збагачували і збагачують літературний процес в Україні. Для поглиблення уявлень школярів про життєвий шлях письменника було б бажаним зібрати матеріали про достатньо відомих сьогодні друзів та товаришів поета ,зокрема про В. Міщенка, В.Дідківського та інших.

Цікавою пізнавальною сторінкою для донеччан (та й для усіх дослідників) може стати подорож до картин монументальної мозаїки, виконаної бригадою київських митців на чолі з відомим художником Григорієм Синицею у місті Донецьку у 1966 році [4] До бригади входили друзі Василя Стуса Віктор Зарицький і Алла Горська. Вони виконали в мозаїці оформлення середніх шкіл №5 ("Прометей" та ін.) та №47 ("Спортивні дитячі ігри"), а також живописне панно у ювелірній крамниці ("Жар птиця") у центрі Донецька. Під час виконання цих робіт на мистецькі виробничі майданчики приходив до своїх друзів Василь Стус, спілкувався з ними. Ці мозаїчні картини, за винятком школи № 47, залишаються неушкодженими і придатними для спостереження і сьогодні. Василь Стус присвятив Аллі Горській кілька своїх поетичних творів: "Заходить чорне сонце дня...", "Ярій, душе! Ярій, а не ридай...", "Триптих для Алли Горської "("Вигнання", "Смерть", "Безсмертя").

Своїми натхненниками поет називає поетів Гете, Свідзинського, Рільке, Унгаретті, Квазімодо, і прозаїків-Толстого, Стефаника, Хемінгуея, Пруста, Камю, Фолкнера, Маркеса та ін. Разом з тим поет свідомо розумів, що у поезії необхідно "добре бутися завжди самим собою" [5, с.37]. Його стиль мислення і фарби поетичного слова були притаманними тільки йому одному.

Так, зокрема, картини та образи рідного краю-Донбасу у віршах В.Стуса позначені тільки йому притаманними якостями поетичних відчуттів і художніх узагальнень. Поетові чужа сентиментальність і розслабленість. Письменник втілював у традиційній в цілому формі одвічну проблему взаємин поета з дійсністю, поета і читача. Віршам Василя Стуса близька філософія екзистенціалізму, а передусім ідея "трагічного стоїцизму" , яку розробляли в українській літературі видатні попередники поета - Леся Українка, Олег Ольжич, Олена Теліга. Ось характерні для Стуса роздуми про власну трагічну, але не відворотну долю:

Як добре те, що смерті не боюсь я

і не питаю, чи тяжкий мій хрест,

що перед вами, судді, не клонюся

в передчутті недовідомих верст,

що жив, любив і не набрався скверни,

ненависті, прокльону, каяття.

Народе мій, до тебе я ще верну,

як в смерті обернуся до життя

своїм стражденним і незлим обличчям.

Як син, тобі доземно уклонюсь

і чесно гляну в чесні твої вічі

і в смерть із рідним краєм поріднюсь.

("Як добре те, що смерті не боюсь я...")У багатьох віршах В.Стуса можна помітити образи і картини рідної йому Донеччини. Ця близька поету з раннього дитинства дійсність також сприймається "стражденним і незлим обличчям": ми тут не побачимо традиційно відзначуваної попередниками поета степової краси , величі промислового та житлового будівництва і взагалі будь-якої замилуваності.

# data[].attributes.attachment_link.title
Стус Василь Семенович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
ВАСИЛЬ СЕМЕНОВИЧ СТУС 6.1.1938 - 4.9.1985 Поетична спадщина видатного українського поета Василя Стуса закономірно увійшла в український літературний процес. Його поетичне слово "позначене своєрідним сплавом інтелектуалізму з ліризмом, медитативністю, оригінальним філософським осмисленням буття, нелегким для розуміння, тим паче, що поет часто відходить від усталених канонів образотворення, сміливо формує слова й поняття так, що звична логіка сприйняття художнього твору часом заважає осягнути складність його образів, здебільшого метафоричних" [1, с.32].

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Полтава

# data[].attributes.attachment_link.title
"Поборники Незалежності" Василь Барка

# data[].attributes.headline
Сосюра Володимир. Повні тексти творів 

# data[].attributes.subject
Сосюра Володимир. Повні тексти творів 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
УкрЛіб - скорочення від Ukrainian Library (українська бібліотека). Метою створення цього сайту було зробити українську літературу доступною для всіх, хто бажає її читати.

УкрЛіб © 2000 - 2023, Євген Васильєв
При використанні матеріалів сайту, посилання на УкрЛіб обов'язкове.

УкрЛіб - читати повністю книги українською мовою
Сторінку згенеровано за 0.033719 сек.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сосюра Володимир - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Сосюра Володимир Миколайович - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Володимир Сосюра. Біографія. 

# data[].attributes.subject
Володимир Сосюра. Біографія. 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.title
Життєвий шлях Володимира Сосюри

# data[].attributes.attachment_link.description
БІОГРАФІЯ ВОЛОДИМИРА СОСЮРИ Володимир Сосюра народився 6 січ

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Сосюра. Українська література в іменах

# data[].attributes.attachment_link.title
Від чого збожеволів Володимир Сосюра? Ірина Фаріон | Велич Особистості | березень '18

# data[].attributes.headline
Стус Василь. Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Стус Василь. Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Стус Василь - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Стус Василь Семенович - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Василь Стус. Життя і творчість

# data[].attributes.subject
Василь Стус. Життя і творчість

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(1938 - 1985)

Василь Семенович Стус - український поет, літературознавець, правозахисник. Народився 6 січня 1938р. в селі Рахнівка на Вінниччині. Закінчив філологічний факультет Донецького педінституту, вчителював, працював у газеті. 1963р. вступив до аспірантури Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР у Києві, звідки його було відраховано за протести проти арештів у середовищі української інтелігенції. Належав до т. зв. „шістдесятників" - опозиційно настроєних представників творчої молоді, які активно боролися за відродження національної культури, протестували проти реставрації сталінізму. 1972р. В. Стуса арештовано разом з іншими українськими правозахисниками та засуджено до п'яти років таборів і трьох років заслання. Перебуваючи в ув'язненні в Мордовії, продовжував творити поетичні твори, писав заяви-протести проти переслідувань інакодумців в СРСР. 1979р. повернувся до Києва, але через 8 місяців його знову заарештовано і засуджено на 15 років позбавлення волі.

Помер під час голодування в карцері 3 вересня 1985р. 19 листопада 1989р. відбулось перепоховання праху Василя Стуса в Києві на Байковому цвинтарі.

Перша поетична збірка „Зимові дерева" ще продовжувала поетичну традицію „шістдесятників": тут переважала громадянська лірика з її пристрасними роздумами про долю української культури, протестом проти атмосфери гноблення, несвободи, яка панувала в тогочасному суспільстві („Дума Сковороди", „Останній лист Довженка", „Звіром вити, горілку пити"). Позбавлений можливості друкуватися на Батьківщині, видає ряд поетичних збірок за кордоном („Зимові дерева" (Брюссель, 1970), „Свіча в свічаді" (Сучасність, 1977)). Найвизначнішим досягненням Стуса-поета є збірка „Палімпсести" (1986). Глибинне проникнення у внутрішній світ людини, досконалість мистецької форми характеризують цю книгу віршів, яка стала однією з вершин української поезії XX ст. Стус відомий також і як літературознавець: його перу належать статті про творчість В. Свідзинського, Б. Брехта, Г. Белля, грунтовно розвідка про поезію П. Тичини „Феномен доби".

ТРУНОК І ТРУТИЗНА

Про „Палімпсести" Василя Стуса

Якби Василь Стус вибирав епіграф до своєї збірки поезій, що її тепер дістає читач, можливо, він вибрав би початкові рядки з поетичного циклу Лесі Українки:

До тебе, Україно, наша бездольная мати,

Струна моя перша озветься.

Це було б визнанням переємности тем і мотивів і, в підтексті, деклярацією цілковитого розриву з засобами народницької поезії, якій віддавала данину дев'ятнадцятирічна тоді Леся Українка. Бо тема і ідея України проходить крізь усі поезії збірки. Чи поет каже про свою дружину й сина, про себе й свою самоту й німоту, про дроти Мордовії чи сопки Колими, про життя і смерть, - завжди і скрізь, названа чи не названа, стоїть за цим постать утраченої батьківщини - і в пляні особистому утраченої, і в пляні національному. Україна - це трунок, що сп'яняє поета й робить його одержимим, і це трутизна, що вбиває його тіло й дух і веде до загибелі -

За стодалями вітчизна,

перестрашене пташа,

то мій трунок і трутизна,

нею витліла душа

- трутизна ще й тому, що країна й народ отруєні тим, що інший поет-в'язень і засланець називав московською блекотою, -

Україно! Україно!

Оце твої діти,

Твої квіти молодії,

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Московською блекотою

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Заглушені.

(„Сон", 1844)

Але Стус не добирав літературного епіграфа до своїх „Палімпсестів". Не добирав, бо не мав змоги добирати, писавши в варварських обставинах радянських в'язниць і таборів, під кожночасною загрозою конфіскації й знищення написаного й дикої кари за вдіяний ним „злочин". Не мав він так само змоги циклізувати свої поезії, пересівати їх, відсортовувати цілком довершене від начерків для майбутнього. Списуючи свої рядки крадькома й лихоманково, він міг мріяти хіба про те, щоб ці клаптики паперу, заповнені найдрібнішими літерами, використовуючи кожний міліметр білого простору, якось дісталися поза мури його вужчої і його ширшої, всерадянської тюрми, якось потрапили до рук тих, хто знає ціну людському духові, вільній думці й добірному слову.

Чудом є збереження цих поезій, серед сотень інших, знищених тюремними ключарями („Усе одкрите в нас тюремним ключарям"). Але ще більше чудо - саме написання їх у зловісних обставинах щохвилинного нагляду й безоглядної жорстокости, з одного боку, повної беззахисности, з другого.

Як критикові писати про ці вірші, про ці палімпсести пам'яті й надхнення, сховані під намулом докладної безглуздости підневільного життя? Як відірватися від героїчної біографії творця й говорити про вірші як факт літератури? Не кажучи вже про емоційні перешкоди, бракує багатьох, більшости потрібних фактичних даних. Перед нами доробок приблизно вісьмох років, спочатку ніби ще волі, але під дамокловим мечем, далі тюрем, далі заслання. Але дат під віршами, з одним винятком, нема. Що написано ще на волі? Що раніше, що пізніше? Поезії дуже відмінні стилем, хоч і в тому ж здебільша колі тем і настроїв. Чи ці різні стилі поставали в певній послідовності? Чи вони співіснували в часі? Що зробив би поет, якби сам мав змогу підготувати свою збірку: об'єднав би їх у певні цикли? За настроєм? За стилем? Відкинув би частину їх? Переробив би частину? Усунув би певні повторення - чи, навпаки, зберіг би і підсилив їх, щоб збільшити ефект акумуляції, наростання? На палімпсесті треба позбутися пізнішого тексту, щоб відновити первісний. Чи хотів поет, щоб критик удався до такої операції на матеріялі його текстів, як вони до нас дісталися? Чи він цю операцію вже сам проробив і те, що в наших руках тепер, - уже той первісний, справжній текст?

На всі ці питання сьогодні нема відповіді. Може, й ніколи її не буде.

Було б безвідповідальним у таких обставинах намагатися накреслити хоч трохи повний образ Стуса як поета, ще більше - говорити про його поетичний розвиток. Єдине, що можна спробувати зробити, це інвентаризувати поезії за їхніми темами й стилем (причому дві інвентаризації можуть і не збігатися) у надії, що з того вилоняться хоч би деякі риси поетичної особистости; виявити деякі літературні зв'язки й переємства, але не сподіваючися на докладне знайдення місця Стусового в новочасній українській і світовій ліриці. Небагато, і невдячне завдання, виконання якого не відкриє широких обріїв. Але, можливо, краще, ніж зовсім нічого. Не характеристика, а тільки - свідомо вживаючи цього дещо зневажливого слова - причинок до неї.

Біографічні факти про Стуса в їхній позірно холодній реальності досить відомі. Нагадаю й тут пунктиром. Народився 1938р., сьогодні йому було б 47 років. Походить з Вінниччини. Солідаризувався з діями опору щонайменше від 1965 - вік 27. Перший арешт 1972. Йому 34. Після дев'ятьох місяців арешту й допитів у Києві ув'язнення в мордовських таборах. 5 років. Від 1977р. заслання в колимському краї. Звільнення 1979р. Поновний арешт і тюрма, за присудом, - на 15 років, рік 1980. Вирваний з „нормального" життя протягом майже двадцятьох років і без надії коли-небудь до нього повернутися. Смерть 4 вересня 1985р., яку він передбачив, про яку твердо знав.

Так усе це зручно вкладається в якийсь десяток рядків. Але що за тим ховається, хай скаже уява читачів. І допоможуть у цьому поезії. Хотячи чи не хотячи, вони відкривають якусь частинку внутрішнього світу автора. Яку, велику чи малу, ми не можемо знати. Не все-бо він міг довірити тим кусникам паперу, на які він покладав свої вірші, адже невідомо було, хто їх першим (і може, останнім) читатиме, і треба не пошкодити товаришам-соузникам, і не можна звіритися в усім кагебівській бестії, яка візьметься за „студіювання поезії". Так, навіть офіційно не цензуровані тексти з Радянського Союзу проходять унутрішню цензуру самих авторів - одне з найстрашніших явищ життя в країні суцільної забріханости й вдирання в чужі душі.

Є два гатунки поезії. Їх можна назвати програмованою й непрограмованою. Назви ці суто умовні і не несуть у собі жадної оцінки. Який тип поезії кому більше подобається, залежить від особистого смаку, а про смаки, як відомо, не сперечаються. Прикладом програмованої поезії може бути поетична творчість Святослава Караванського або Миколи Руденка. Творчість Стуса ближча до протилежного полюса. Представник програмованої поезії має певну систему ідеології, певну, сказати б, програму і її в своїх творах більш або менш талановито висловлює. Непрограмовані поети, звісно, теж можуть мати вироблену ідеологію, але їхні твори відбивають її лише побічно, через мінливість настроїв і переживань. Сьогодні вони можуть бути песимістами, завтра ніби оптимістами, сьогодні повними надії, завтра - охопленими розпачем. Програмована поезія звичайно відбиває погляди сформовані, непрограмована - думки й почуття в формуванні. Саме така звичайно поезія Стуса.

З таким розрізненням може бути зв'язане друге. Програмована поезія, бувши наперед сформованою, потребує постійної зміни тем і сюжетів, щоб не стати одноманітною; нерідко вона виходить в епос. Непрограмована поезія може без кінця варіюватися навколо тієї самої теми і нормально лишається ліричною. Своє багатство вона знаходить у мінливості переживань. Маємо тут справу, отже, з протиставленням мистецтва екстенсивного мистецтву інтенсивному. Певна річ, збіг програмовости з екстенсивністю не обов'язковий, як не обов'язковий і збіг непрограмовости з інтенсивністю. Але такі збіги дуже часті.

Наведу паралелю з образотворчого мистецтва. Делякруа, а за ним епігони романтизму гасали по світі, шукаючи тем незвичайних і часто екзотичних. У протилежність їм, приміром, у Кльода Моне знайдемо десятки картин, що відтворюють той самий портал руанського собору або, ще далі йдучи до інтенсивного малярства, ту саму копицю сіна. Зовсім незалежно, але до певної міри відповідно, в поезії Стуса повторюється той самий образ колимських сосен, колимської скупої весни, переходячи з одного вірша до другого. Його поезія не прагне екстенсивного поширення. Але тут і велика різниця. Моне, коли він тримався того самого об'єкта, шукав його зміни в зміні освітлення. Для Стуса і освітлення (хоч він може варіяції світла майстерно відтворити) теж річ занадто зовнішня. Його лірика від образу баченого світу йде до поетового почуття, до внутрішнього. Хтось сказав про Брамса, що він усе життя писав одну симфонію (формально він їх написав чотири). В певному сенсі Стус пише в більшості своїх поезій (про винятки - далі) одну, свою, власну симфонію.

Не важко визначити коло повторюваних тем і мотивів непрограмованої, інтенсивної поезії Стуса, тих тем і мотивів, що протягають нитку зв'язку між його поезією й зовнішнім світом. Неволя в небагатьох деталях: колючі дроти, грати, калюжа, ліхтар, сосни, ворона, пори року, світ без світла, дві людські тіні, виття суки, бджола на кульбабі, дуже рідко - тюремні наглядачі, майже ніколи - товариші недолі („горстка нас... лише для молитов і сподівання"). Коротке побачення з дружиною й безконечна розлука. Мрія: кохана, дружина, мати, син, сон про них, глухі натяки на еротику, мрії. Україна за гратами. Навіть одноманітне, потворно регляментоване життя в тюрмі, в засланні напевне могло б запропонувати, насунути куди більше тем і мотивів, як можна побачити хоч би з порівняння з гулагівською прозою різних типів і різними мовами, почавши, скажім, з Солженіцина або Осадчого, Снєгірьова або Шаламова. Але поезія Стуса - нагадаємо ще раз: непрограмована, інтенсивна - не шукає тем і мотивів. Найменшого вистачає для того, що є справжнім об'єктом Стусової творчости. Бо для нього теми й мотиви - тільки виходи в унутрішній світ, у щоденник душі, у невислані листи до інших про власне внутрішнє. І чим бідніший зовнішній світ, тим більше визначатиметься й виокремлюватиметься істотне, духове й душевне, динаміка народження психічних відрухів і рухів, багатство перевтілень думок, настроїв і почувань. Звертаючися до своєї туги, Стус каже, що вона „в німоті гримить". Це стосується й до його поезії. Вона теж, обмежена до мінімуму тематичного матеріялу, спрямована сама в себе, гримить тим дужче в цій своїй німоті.

Унутрішній світ людини нікому ще не вдалося схопити в його цілісності, ані в повноті його складників, скласти його інвентар, зрозуміти його саморух, хоч би ми мобілізували цілу армію психологів. Випадок Стуса не випадає з цього твердження. Можемо хіба вирвати поодинокі яскраві моменти й виопуклити їх. Інший критик підніс би, мабуть, інші моменти, на це нема ради. Розуміючи це, все-таки наважуюся хоч згадати те, що, виглядає, особливо впадає в око.

Є в поезії Стуса кілька скупих самоокреслень. На них треба зважати, характеризуючи її. „Біда пише мною" - цей вислів веде нас, з одного боку, до біографічних джерел Стусової поезії, з другого, вказує на залежність поета від своєї поезії, на внутрішній примус творити поезії, знаходити в них себе і світ. Іншими його таки словами -

Поезіє, красо моя, окрасо,

я перед тебе чи до тебе жив? -

де не твори виступають як дія творця, а творець самотвориться і як поет, і як людина власною поезією. До загальновідомого „на початку було слово" Стус вносить додаток-поправку: поетичне слово. Та водночас він хоче, щоб поезія, щоб його слово не було просто сповіддю, не просто відбивало „все, що намріялось", або все, що сталося. „Стотривожну душу" треба не тільки висловити, показати, але й „заховати, спеленати". За ідеал береться творче кредо, приписане Бетговенові: „гармонійоване страждання", не просто страждання. В його почварних життьових умовах Стус не завжди стоїть на височині цього ідеалу. Але важливе його усвідомлення і - в кращих поезіях - його дотримання. Поезія не тільки крик душі, але й відповідальність, а тим самим катарсис - себе і читача. Блюзнірство (Стус каже святотатство) ставитися до життя легко, виходити з власного і особистого, коритися своїм стражданням; треба бути „добротою хорим", треба опанувати високу науку „розтавання росою димною між трав".

Усвідомлення неминучої загибелі не обійдеш, не оминеш. „Обтято дорогу", „Богом послана Голгота", „попереду - твій край, твій крах, твій прах", „світ тебе переміг", „вам на лоб поклав Господь свій світлий перст нищівний", „сам падеш, і друзі - теж падуть", нам „ряд утрачено". В космічній стужі відігріває нас лише „вогонь від самоспалення", - таких цитат можна наводити без ліку. В цьому світі нема завтра („Помолися ще - вчорашньому, коли нема завтра") і час апокаліптично згорнувся в безмайбутність, а власне, і в безтеперішність, коли ще є хіба тільки „проминуле", спогад, але й чи воно існує?

З Мартіном Лютером Стус міг би сказати: „Hier stehe ich, ich kann nicht anders". І він це каже: „Де не стоятиму - вистою". Але в Лютера були послідовники, тисячі й сотні тисяч. У поезії Стуса поет самотній, і його самотність страшна. Кажу „в поезії", бо біографічно це, либонь, не зовсім точно. Були люди, що цінили й підтримували його, були співрозмовці на волі, були і в мордовських таборах. Згадує про це, приміром, його на якийсь час соузник Михайло Хейфец („Сучасність" 1981, 7-8, ст. 18 і далі). Але в поезії своїй Стус, крім згадок про Аллу Горську, майже цілковито сам. Згадки про товаришів долі й недолі виняткові і винятково скупі. Поза ними єдина супутниця поета - самота: „Безгоміння - геть туге, мов бич, обклало простір"; „Ми нібито обернені свічада - єдиновласну душу світлимо". Самота - не тільки факт поетичного життя, це також його свідома програма: „Горе вірить тільки самоті"; і правило життєвої поведінки: „Не зближуйся. На відстані спинись... Ні на крок не зближуйся. Бо відстань - іспит серця і феєричне марево душі".

Хтось міг би подумати, що самота, фактична й накликана, могла бути спричинена бажанням не посилатися на товаришів і однодумців, якби вірші потрапили до лап кагебешників. Але це ледве чи повне або навіть найкраще пояснення. Переконливішим здається, що Стусова самота включає до себе його, таких нечисленних, друзів і однодумців. Що це самота колективна. Бо навіть разом, у групі, вони самотні у цьому світі, на цій „дорозі долі, дорозі болю". Що, звичайно, не виключає й таких поезій, де самота чисто особиста, надто в часи колимського заслання. Але в усіх тих віршах, що виходять поза межі сторінки з в'язничного щоденника, себто в абсолютній більшості поезій „Палімпсестів", самота - не лише особисте переживання, а й групове і воднораз - загальнолюдська чи то філософська категорія. В поодиноких висловах це прозраджується досить виразно, як от:

і зорі подвійні, і місяць подвійний блукає,

подвійного руху ми центри серцевих натуг,

у сонному леті мале товариство ширяє

і пильно вдивляється в смерть, що чигає довкруг.

Не я, а ми. Це ми тут можна тлумачити як групу однодумців або як усе людство, і одне тлумачення не виключає другого. І таке подвійне тлумачення прикладається просто, легко й послідовно й до дальшого відходу від я - до вислову „мале товариство".

Інший приклад:

Збагни себе у чаді різноволля

і обери, допоки наша доля,

правдивий паділ без'язиких сліз.

Форми наказового способу можна тут розглядати як звернення до самого себе або до людини взагалі. Вибір займенника наша рішуче перехиляє шалю терезів нашого судження до другого.

Самота в Стусових поезіях - не запис переживань одного конкретного в'язня. Радше це la condition humaine, екзистенціоналістичний мотив закинености людини в світ, поза людини волею й вибором, і це також вияв майже дитячої розгублености перед цим широким і незрозумілим світом:

З яєчка вийде світ.

Курчатко волохате,

жовтаве, наче жаль,

як кинеться шукати,

а сестри де, а мати,

а просо, а печаль.

Михайло Хейфец у своїх спогадах про Стуса згадує обізнаність поетову на світовій філософії і глибоке зацікавлення нею. Екзистенціялізм у розмовах на філософські теми між ним і Стусом не приходить до голосу, і не можна сказати, якою мірою Стус був знайомий з писаннями Гайдеггера, Сартра, а надто найближчого до його світогляду Габрієля Марселя. Але наявність збігів не підлягає сумніву.

У філософії екзистенціялізму, як відомо, ідея закинености людини в світ не виключала людської активности, навпаки, радше вимагала її. Так і в Стуса. Свідомість своєї місії підносить його понад обставини біографії, понад всякі обставини побуту й географічної приналежности:

Над цей тюремний мур, над цю журу

і над Софіївську дзвіницю зносить

мене мій дух.

У деяких поезіях усвідомлення своєї місії може перейти в одержимість нею до такої межі, за якою поет забуває своє світобачення поета, не встигає одягати вислів у образи і стає навіть декляративно-пророчим:

Крізь сотні сумнівів я йду до тебе,

добро і правдо віку. Через сто

зневір.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

І врочить подив: не спиняйся, йди.

То - шлях правдивий. Ти - його предтеча.

Але далеко частіше ця свідомість не йде слідами, скажімо, Павла Грабовського, а таки знаходить свій, сутий, Стусів вислів, і тоді вона не звучить гістерією пророка, а вбирається в індивідуальні і скромні образи. На своїх „дорогах несамовитих" поет знаходить Бога і в Богові здійснення своєї місії:

Та дорога, та скрадна, що за перевал,

угорнулась мороком

пам'яті.

Але Ти, Ти - пробуваєш, як Дівич-Дух,

і тремтиш, наче Спах-Сльоза,

як пелюстка на кайданах -

рожевієш.

Це і є, це і є, задля чого жив,

задля чого побачив світ,

довго зводився, шкереберть

падав, щоб освіжитись.

Закинене в світ жовтаве курчатко, віддане на „смертеіснування, життєсмерть", знаходить своє покликання в тому, щоб бути рожевою пелюсткою на кайданах людини, людства. Мало? Ні, безмежно багато. Бо пелюстка на кайданах знешкоджує кайдани, виявляє їхню безсилість, відкриває „добу прозрінь", творить поезію і поетизує світ.

Життя й творчість Стусові надзвичайно щільно одне з одним пов'язані, творять своєрідну гармонію. Вони обоє чесні, а це в наші „підлі і скупі, - мовляв Микола Зеров, - часи" дуже багато. Але є між ними істотна різниця. В житті Стус ніколи не здавався ворогові і не виявляв вагань. Але ціна цієї прямоти була висока не тільки в сенсі фізичних і психологічних терзань, а і в сенсі внутрішніх конфліктів і подолання внутрішніх молінь у Гетсиманському саді про те, щоб минула поета й людину чаша сія. Поезія Стуса відбиває не тільки ті рішення, про які тут перед цим говорилося, а й ті внутрішні діялоги з янголами прозрінь і бісами спокус, які становлять внутрішню суть душевного и духовного життя кожної людини, не тільки в'язня нелюдських політичних систем. Поезія Стуса - наскрізь людська й людяна, вона повна піднесень і падінь, одчаїв і спалахів радости, прокльонів і прощень, криків болю й скреготів зціплених зубів, зіщулень у собі і розкривань безмежности світу. Перед нами не „живий смолоскип", а людина. Коли хочете - Людина, великою літерою. Ця вірність унутрішній правді, одвертість у визнанні своїх вад і зльотів самі ще не роблять поезії, але вони становлять передумову поетичної творчости, і без них може творитися риторика, може творитися римована газетчина, але не може поставати справжня поезія.

У своєму внутрішньому діялозі, у своєму русі в Голготу-смерть, у витворенні психологічного комплексу камікадзе високої і остаточної життєвої місії Стус, природна річ, не знайшов, не міг знайти багато супутників, навіть зрозумільців. Як і багато поетів перед ним, від Горація (odi profanum vulgus) до Байрона й Маланюка, Стус мусів відкрити (бо кожний відкриває це для себе) поруч високости людини мізерність людини. Показалося, що, як правило, люди „малі для власного розп'яття". Стус знає це, але кожного разу, при кожній новій зустрічі з людиною знову відкриває. Тут, звичайно, один з ключів до його самоти.

Найнижчий рівень - кагебешники, часом називані в Стуса в давній традиції народницької тюремної поезії кати („Серце стугонить катам наперекір") - і у власному, творчому, Стусовому поетичному оновленні: „За кожним рогом - кат зі злим острішком брів". Та вони ледве чи можуть претендувати на те, щоб називатися людьми. Що справді болить, це „рідна чужина". Колись Шевченко писав про Україну як нашу не свою землю. Мова йшла насамперед про панування чужинців, але, звичайно, також і про внутрішнє підпорядкування, про неволю не тільки, сказати б, ззовні, а і зсередини. У Стуса ця друга тема стає провідною. Репертуар гнівно-наболілих закидів, обвинувачень і нищівних окреслень на адресу „ссавущих і пришелепуватих землячків" здається безмежним. Ось дещо з нього: „феєричні пройди", „байдужі баляндрасники", „ревні раби", „байдужі земляки", „мала смердюча калабаня, де вітер остраху гуляє", „запах трутизни", „душ спресованих мерзлота вічна", „рід без'язикий", „кубляться згвалтовані іуди", „цвинтар душ на білім цвинтарі народу", „німі раби, сном окриті", „торговище совістей, радощів, душ", „землячки-дантеси, шанталаві, недоріки"... Образи такої тональности взагальнюються в образ самої України, зрадженої й зрадливої, моєї й чужої мені, божевільної „вичужілої вітчини", „храму, зазналого скверни", „нестерпної рідної чужини" - України, де нема живих людей -

Горить свіча -

а спробуй відшукай людину

на всю велику Україну,

де навіть під час останнього Страшного суду

покинуть яму змертвихвсталі,

а ці - ще спатимуть - і далі.

Комплекс почуттів, якому короткий вислів дав Іван Франко, коли заявив свою нелюбов до батьківщини: „Я не люблю її з великої любови". Бо і звідки б бралися ці прокльони, інвективи, дорікання, якби Україна не боліла кожним нервом, кожною краплею крови, кожною думкою?

Єдиний можливий логічний висновок: „Пора ненависти заходить", „потрібен янгол помсти".

Боже, розплати шаленої,

Боже, шаленої мсти,

лютости всенаученної

нам на всечас відпусти.

Якби це було політичною програмою, можна було б сказати, що вона далеко виходить поза межі легалізму гельсінкських груп. Але Стус не політик і не вождь нації, він людина і поет, і він широко відкритий і просто протилежним почуттям - не мститися, а прощати, не нищити, а покрити омофором любови:

Вертай назад і, добротою хорий,

розтань росою димною між трав,

і навіть:

Прощаю вас, лихі кати мої,

прощаю вас, коли вже смерти жду

(щоб у тому ж вірші знову бути охопленим „ропавим гнівом" і вигукувати „шалій, шалій, моя ненависте").

Як зроблено й систематично робиться з поезіями Шевченка, можна розхапати рядки Стуса на всілякі й навіть взаємозаперечні політичні програми. Але суть не в цьому, і поезія лежить далеко від цього. Суть у знайденні себе в світі шпиків, сексотів, стукачів, колючих дротів і знелюднення. Знайдення себе - це знайдення української людини. І в кінцевому підсумку знайдення в собі людини і української людини - запорука політичних змін. Поезія такого гарту й такого почуттєвого діяпазону провадить далеко, і це знають власть імущі. Та ця політична місія - це поетична місія, а політичні програми хай складають партійні діячі різних гатунків, кого ніколи не вистане на поетичні вартості. Сила Стуса не тільки в знайденні й сформулюванні гасел, не тільки в послідовності його невгнутої чесности, але і в конфліктах його емоцій і настроїв, в тому діялозі протилежностей, яким є його поезія, і, повторюючи, - в знайденні себе в плетиві протилежностей любови й ненависти, зневаги й захоплення, віри й зневіри.

Чудо перетворення, преображення відбувається в тій „грудці болю", „скалку болю", якими став поет, коли він нарешті відчуває

власну смерть живою,

як і загибель самовороттям,

коли він знаходить у собі ж таки своє місце в світі -

Світ - наді мною й піді мною.

А я - під світом і над ним,

коли він відшукує сенс свого життя і життя взагалі в тому, що

жити - то не є долання меж,

а навикання і самособою-

наповнення

(Стус часто розриває слова кінцем рядка. Самособоюнаповнення - в нього одне слово).

Лірика може обирати найрізноманітніші теми, від любовних до політичних, від пейзажних до філософських, її спектр безмежний, але, які б і скільки б тем вона не брала, кінець кінцем вона має лише одну тему - особистість самого поета. Це й робить її лірикою. Так з кожним поетом, але не кожний, як Стус, виявляє сам таку і саме таку сутність своєї творчости. Позірне борсання Стуса в суперечностях власних настроїв і висновків - це, звісно, тільки шлях до самовороття, самособоюнаповнення. Воно можливе й доконечне тому, що його поезія насамперед не поезія знахідок, а поезія знаходження. Якщо назвати його героями настрої й почуття, то ці герої в усіх його кращих творах взяті в русі, в процесі самоформування. Найбільше досягнення цієї поезії в схопленні народжуваних емоцій, душевних рухів у процесі їхнього оформлення. Звичайно, Стус має свої переконання, і вони тверді й безкомпромісові. Але в динаміці щодня вони живуть у хвилях настроїв, і ці хвилі можуть сьогодні стреміти до берега, завтра - геть від суходолу. Вони - як приплив і відплив, але в морі ці рухи, ці напрями суворо врегульовані, в поетичному морі Стуса вони не скуті жадними законами. Крім законів унутрішніх, яких може не знати й сам поет, поки він не виявить ці закони в своєму самозверненні, самоворотті.

Коли психологічна суть Стусової поезії в схоплюванні почуттів перед тим, як вони скристалізувалися, - висока майстерність, що дається небагатьом поетам, - коли його поетичний зір здатний бачити форму ще не оформленого, а його поетичне слово в найкращих поезіях „Палімпсестів" спроможне знайти мову для цієї форми самого формування, то, природно, Стусів шлях до поезії, до кожного вірша зокрема, лежить саме в самозагляданні і, за Сковородою, пізнанні самого себе. Але тут постає Стусів парадокс: шлях до себе, шлях перебування в собі веде водночас до пізнання життя взагалі, життя в нашому сьогоднішньому світі зокрема, світі всепроникливих сексотів і стукачів, уніформованих зарізяк і колючих дротів, коротше казавши - тому світі, що намагається знищити внутрішнє й особисте в зовнішньому і централізовано-імперському. Конфлікт Стус проти СРСР в усій донкіхотській трагічності, а коли хочете, й трагікомічності такого протиставлення, це сьогодні також конфлікт вільного особистого і запрограмованої підпорядкованости машинізованій центровості. А парадокс полягає в тому, що, заглиблюючися в себе, концентруючися на збагненні плинности свого внутрішнього я, поет тим самим краще, ніж хто інший, досягає спромоги відтворювати світ, що йому протистоїть, в самій істоті цього світу атрибутів і проявів:

Ряхтить у вогнях телевежа,

рубінові набризки лих,

за власні виходити межі

ти зможеш, мій любий, як зміг?

Коротка ця цитата, читачу, заслуговує на твій уважніший пригляд. Телевежа - це центр промивання мозків, це знаряддя поневолення індивідуального в людині, її знеособлення. Звідси блимання світла, червоного світла на верхівці вежі стає символом знелюднення людини. Телевежа ширить лиха, і недурно тут з'являється образ набризків, червоних набризків, - може, кривавих. Чи може поет протистояти цьому, як досі зміг? Зміг, ще раз, саме через те, що здійснив самовороття, самособоюнаповнення? (Звичайно, уніформовані зарізяки побачать у цьому антирадянську пропаганду й ширення інформації, шкідливої для держави. Але будьмо справедливі: тут є не тільки це. Бо такою самою мірою ці рядки, ця система поглядів і почувань антинімецька, антифранцузька, антиамериканська. А водночас безпосередньо вона не загрожує жадній державній системі, як погляди Сковороди не підривали існування Російської імперії. Бо мова тут про вільну людину, внутрішньо вільну, внутрішньо визволену в самознайденні).

Тепер, коли ми, здається, знайшли головні ключі (але не всі, далеко не всі!) до святого святих, до серця Стусової поезії, - зосередження на ставанні, а не на стані, рух в середину себе самого, цілковита внутрішня неспромога компромісу з тим, що нищить особу і головну фортецю особисто-святого - націю, ми можемо легше зрозуміти ще деякі риси поетової творчости, деякі вже згадані, деякі, що з'являться тут далі. До перших належить - уже згадувана - обмеженість тематично-описових мотивів. Більше багатство зовнішнього тільки шкодило б панівному характерові Стусової поезії.

Натомість дуже досконало відповідає цьому характерові властивість Стусових поетичних образів переходити один в один. Найелементарніше - метафоричне ототожнення гулагівсько-засланської мережі КҐБ з сучасним світом -

Довкола сопки і горби,

каміння, золото і кості.

Гей, земляки, заходьте в гості,

піддані спільної доби.

Перші два рядки не лишають сумніву, що це колимський краєвид. Другі два ведуть до доби, чиїм найдосконалішим утіленням є Колима. Не знати, чи ці земляки - інші засланці, старі прибульці чи, може, навіть кагебісти. При останньому тлумаченні образ був би особливо загострений. Але поет не хоче ставити крапок над і.

Складніші, іраціональніші, містичніші, витонченіші інші ряди ототожнень-розрізнень: поет і дружина, що, відокремлені тисячами кілометрів і стосами заборон, заходять одне за одне в снах - сни в житті засланця-в'язня - частина його біографії, а в поезії - брама в іншу реальність, де я - я і не я, ти - ти і не ти, а якоюсь гранню і я; поет і світ, де обоє стають тільки тінями („Сто тіней. В полі, синьому, як льон") і межа між ними змивається, -

Світ уже не світ. Ти уже не ти.

Стус свідомий цієї властивости свого світобачення. Він пише:

Все в подобах.

Світ, у котрому виросла душа,

зінакшав.

Але ці подоби не походять з символістичної поезії, з Бодлерових Fleurs du mal. Радше це своєрідне антропоцентрично-пантеїстичне усвідомлення єдности світу. Особа в Стуса неповторна, і її духове життя не збігається з життям інших, але вона відкрита іншим людям і космосові.

У світлі цих спостережень і міркувань цікаво ще раз поглянути на один з панівних у Стуса образів - образ України. У дусі шевченківсько-романтичної традиції Україна це рай, але рай сплюндрований. Звідси образ України протистоїть образам тюрми-Колими, доповнює їх і - через факт сплюндрованости - зливається з ними. Мовчазна передумова використання образу України в поезіях „Палімпсестів" є те, що виповнення цього образу читачам відоме не менше, ніж авторові. Тому образ не конче потребує розгортання, він може бути даний натяком, самою згадкою, часто суто пейзажною:

Гойдання лип гуде золото-каре,

соснова жалощ, урочистість глиць

і присмеркові розсипи суниць,

і в погарі спочили крутояри.

Частіше Україна - конденсація історії, загальна концепція якої іде від „Історії Русів", найімовірніше через поезію Шевченка: козацька романтика, козацька героїка, чумаки, самі постаті Шевченка й Максимовича:

Сюди ми йшли - Займанщину обсісти,

козацькими кістками облягти, -

і дальша доба:

Стенаються в герці скажені сини України,

той з ордами ходить, а той накликає Москву,

заллялися кров'ю всі очі пророчі. З руїни

вже мати не встане - розкинула руки в рову.

(Пізніше історичні концепції, під сімома замками в СРСР, явно лишилися невідомі Стусові, не з його вини). Пейзажне може поєднуватися з історичними символами-натяками:

...в леготі-вітрі кучериться клен,

...сонях кружляє, калина цвіте.

Спасибі й на тому, що десь ви єсте,

що ревом німим задихнувся Дніпро,

де в Нестора апокрифічне перо...

або:

Сосна росте із ночі. Роєм птиць

благословенна свінула Софія...-

де, звичайно, і Софія, а ще виразніше Нестор - не деталі пейзажу. а метонімії української історії.

Але пейзаж чи історія, натяк чи настрій - образ і поняття України, як і всі провідні образи й поняття в поетичній системі Стуса здатні на семантичні зсуви і раз у раз цим зсувам улягають. Зсуви ці можуть відбуватися від вужчого до ширшого: Україна→світ→життя (не тільки поетове, життя взагалі) -

Це все - одне прощання понадмірне -

з Вітчизною, зі світом, із життям, -

або від ширшого до вужчого: життя→світ→Україна. Таке, зокрема, розгортання образів у сюрреалістичному „Вертепі", де кожний грає без ролі, невідомо, чи є актори, суфлер глухонімий, а глядачі - порожні стільці, що поскрипують. Це фантасмагорія життя, це образ марноти світу, це великий табір, що зветься СРСР, і це також - хоч слово ні разу не згадане - сучасна (а чи тільки сучасна?) Україна.

Чи треба казати, що метода зсувів понять і образів, мерехтіння їх у переходах з одного в одне - відповідає достоту тій визначальній рисі кращих поезій Стуса, яка полягає, як уже сказано, в тому, щоб подавати своє внутрішнє життя, народження й заникання почувань і ідей не в їхніх статичних наслідках, а в самому формуванні? Матерія в Стуса може бути в стані застиглости й спокою, дух - ніколи. А світобачення й себебачення - це функції духа.

Я попросив у Стуса зошит з його „Палімпсестами".

- П. хвалив твої поезії. Можна почитати?

- В мене складна мова, Мишку. Ти не зрозумієш.

Михайло Хейфец. „Українські силюети"

Складна в Стуса, звичайно, не тільки мова в вузькому сенсі слова. Складна система його образности, зокрема його метафорика, складне плетиво асоціяцій. Зі спогаду Хейфеца виходить, що це було програмове. Але „мова" складна не завжди однаково, і, властиво, навіть взагалі не завжди. Є в „Палімпсестах" поезії прості, як сторінка з щоденника. Можливо, як уже говорилося, що вони й були такими записами, тільки римованими й метрованими. Можливо, що вони були тільки заготівлями до дальшої праці, до творення поезій із „складною" мовою і що в нормальних обставинах автор навіть не включав би їх до своєї збірки. Таких поезій небагато, і вони не потребують критичного коментаря.

Серед творів із „складною" мовою найбільшу групу становлять ті, що їх можна було б назвати поетистичними, якщо наважитися створити таке слово. Виводжу його від ширше відомого терміна поетизм. Поетизм - це слова й мовні конструкції, які чужі розмовній чи діловій мові, які характеризують специфічно поетичну мову і плекають її як окремий тип мови в межах, звичайно, загальнонаціональної мови, дуже часто як жест протиставлення буденності буденної мови, як вірність віковій традиції, як виклик. Поетизмами можуть бути старі, архаїчні вирази, новотвори самого поета тощо. Єднає їх тільки протиставленість пересічності, щоденщині. Певна річ, не йдеться при цьому про те, щоб кожне слово було поетизмом. Це творило б поезію безпотрібно неприступну. Вистачає вжити поетизмів у кількох позиціях, які визначать загальний тон. Ось приклад з поезії „Ніч - хай буде тьмяніша":

Хай пробуде в віках - десниця твоя простерта,

багряна твоя тога і голубий хітон.

Треба славно - раз судилося вмерти -

перебути вік свій, а не покон.

Треба щедро - серцем одним, устами

ледь розпуклими - розпелюстити втіхи гін,

всевідради! Сонце-бо йде - за нами.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Хай багаття вигорить геть на порох,

д'горі зрине весь голубиний дух -

спогадає і нерозумний ворог,

спогадає і незбагненний друг.

У щоденному житті ми не пробуваємо, а перебуваємо, ми не простираємо десницю, а підносимо руку, ми не спогадуємо, а згадуємо, запах не рине д'горі, а підноситься догори, ми не купуємо в одяговій крамниці тоги й хітони, а коли визначаємо колір, то просимо червоного й синього, а не багряного й голубого. До поетичних новотворів належать тут і покон, і розпелюстити, і всевідрада. Навіть коротеньке ледь замість „нормального" ледве докидає свою ноту до загальної оркестрації вірша. Та справа не лише в доборі слів. До поетизмів належить і ораторська інтонація вірша з її анафорами й паралелізмами (треба... - треба, спогадає... - спогадає), пишна гра метафор розпелющений гін втіхи, багаття, - правдоподібно, образ смерти тіла, сонце як образ перемоги духа через смерть. А може, найбільше творить загальне враження високости стилю й високостів духа неокреслення того, чия це твоя десниця, як і загальне неназивання справжньої теми вірша - смерть і посмертне життя. Можна припускати, хоч і не можна цього остаточно довести, що справжнє перше надхнення прийшло від картини заходу сонця - звідси метафори багряної тоги й голубого (небесного) хітона; з спостереження заходу сонця, смерти сонця (яке знов народиться завтра) й виросла тема поезії. Якщо не боятися самопародії, якщо взятися за вкрай невдячне завдання перекладати поезію прозою, можна було б перефразувати наш вірш приблизно так: Сонце заходить червоно на синьому небі; так помирає людина; але, якщо вона жила творчо, її не забудуть.

Хай пробачать мені читачі це блюзнірство супроти поезії. Воно постало тільки з бажання піднести поезію взагалі, а Стусову зокрема. І воно покликане показати, що для Стуса „складність" „мови", яка далеко виходить поза межі складности і навіть поза межі мови, випливає з молитовного ставлення до поезії. Уся техніка Стусового „високого стилю" це тільки помічні атрибути, що личать розмові з Богом. Це та сама настанова, яка змушувала Шевченка, коли він шукав надхнення від своєї Музи, звертатися до неї словами:

Поможи

Молитву діяти до краю.

У наш час це названо шаманством. Але чи добра половина верховинної світової поезії не містить у собі цього „шаманства"? І чи внутрішня істота поезії взагалі не становить собою „шаманства" в позитивній або негативній настанові? Навіть найбільш самоконтрольований поет уже тим, що він поет, належить до одержимих.

Та повернімось з неба на землю, від одержимости до тверезости. І в своїх найвищих зльотах поезія тільки тоді поезія, а не документ для психопатолога, коли вона спирається на відповідні технічні засоби. Дещо з них показано на прикладі поезії „Ніч - хай буде темніша...". Ось ще дещо з поетистичного поетичного інвентаря, у максимально ощадному ілюструванні. Стусові архаїзми: цвинтар велій. Стусові церковнослов'янізми: днесь, тать, глас Господній... Стусові мітологізми, загальнопоширені: Волос, Сварог, Антей, Харон... і менш поширені: Атлант, стімфалійські птахи (характеристично, обидва з подвигів Геракла)... Уважний і допитливий читач хай ще погляне на Стусові розгорнені порівняння, приміром, у віршах „Мов ящірка..." або „Той бідний виквіт...", а також на його барокково-екстатичні нагнітання близькозначних слів у віршах „Вона лежить..." або „Негода вже нитку...". Вони вимагали б занадто довгого цитування.

Плекання поетистичности в творах Стуса не тільки потреба душі, але й свідома технічна програма. Деякі дрібниці суто граматичного характеру зраджують це. Обмежуся на одному прикладі: вживання кличної форми. У сучасній українській мові клична форма виходить поволі з ужитку, за винятком часто вживаних слів типу мамо, сестро, тату, брате, друже... Зокрема в назвах не-осіб клична форма вживається чимраз менше. Стус удається до кличної форми дуже систематично, здається, без жадного відхилення. Але один деталь показує, що це в нього не жива форма. У кличній формі наголос не падає звичайно на останній склад, а відтягається ближче до початку слова, як от сестра́, але се́стро, земля́, але зе́мле, весна́, але ве́сно. У Стуса послідовно наголос лишається на кінці. Він пише, - кілька прикладів з дуже багатьох: „По людях, бідо, не по лісі", „Це ти, це ти, ясна водо" або „Вітчизно, Матере, Жоно!", де кличні форми можна читати тільки як бідо́, водо́, жоно́. (Штучна й сама форма матере, пор. в іншій поезії зовсім правильне „О пресвята моя, зигзице-мати!). Подібні спостереження можна було б зробити щодо вживання дієприкметників на -лий („Себе пригадалий вогонь"!).

Та поетистичний Стус не ввесь Стус. Ось фантасмагорія про чергу по ями на похорон:

І де його було дочекатися, коли полізло

стільки горлохватів -

той інвалід першої групи, в того право,

а в тієї немовля на руках, а той просто так -

зранку залляв сліпи і суне, куди втрапить -

байдуже, за капустою чи по смерть.

Вільний вірш, шматки вуличних розмов, вульгаризми, живі інтонації - перед нами ніби інший поет. У кількох випадках навіть вільний вірш стає тісним, щоб схопити натуралістичні деталі й базарно-вуличну мову, і тоді в збірці поезій знаходимо кусні тільки злегка ритмізованої прози. Бувають ще схрещення двох манер, де в контрасті особливо виопуклюється їхня протиставленість. Такий вірш про Львів, що закінчується рядками -

Бо пусто, і голо, і чорно довкруг,

бо порожньо, чорно і голо

заходить тепер за останній свій круг

вогнення, як грім, покотьоло.

Задосить напастей, весела поро

опровесни - ти нескінченне,

боюсь, обіп'ється гаряче перо

од праісторичного щему,

ввижається білий, як смерть, гробовець,

зриваються вгору собори,

і хай би вам грець, і хай би вам грець,

всі завтра, всі нині, всі вчора.

Поети шістдесятих років - Голобородько, Вінграновський, Костенко, Драч та інші, як і їхні однолітки в російській поезії, принесли в своїй творчості помітний нахил до „депоетизації поезії" або, коли хочете, до поетизації позірно непоетичного. У цьому сенсі Стус - людина свого покоління. Вирізняє його й прокладає міст між двома його манерами його підкреслено, виразно відчутна напруга, екстатичність. Тому його поетистичний стиль веде до молитви, його антипоетистичний стиль до химерного гротеску. А своє власне місце в розвитку стилів української поезії Стус знаходить у поєднанні елементів експресіонізму й сюрреалізму.

Від експресіонізму йде висока напруга, коли враження й почуття ніби ступенюються: довгий зал у Стуса стає „Був зал, мов постріл, - довгий і гулкий", сосни, як у пейзажі Ван-Гога або Сутіна, не просто стоять, а „жбурнули в небо крони величезні", сонце не світить з-за хмари, а „зизить схарапудженим оком, мов кінь навіжений". У Шевченка були сторіки (крови), у Стуса - стогори. У Стусовому місті „заплакані вікна, всевікна твої", в його світі - „всецарствіє пекла", а життєвий шлях самого поета окреслюється самонаказом:

Сто плах перейди, серцеокий,

сто плах, сто багать, сто голгоф,

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

бо світ розмінявся на кроки

причаєних надкатастроф.

Стусів світ - також суцільний оксюморон, де хрест - веселий, рятунок - нестерпний, журба - солодка, а могили - живі.

Експресіоністичні й сюрреалістичні первні поєднуються в синкретизмі світосприймання й світовідтворення (і поетичного світотворення) Стуса, коли звук стає кольором, колір запахом, запах дотиком, і так поезія поєднує ніби непоєднанне в одну суцільність. Поодинокі складники ніби реальні й реалістичні, цілість - високо над реальністю і, звичайно, теж високоступеньована, сказати б за Стусом, стоступеньована й всеступеньована:

Тонкі, високі, сині голоси

дивочними подобами світають

або:

На стінах порох і скорбота

і запах крику крови й поту.

А вже чистий сюрреалізм панує в гротескових перекривленнях побуту - в образі „всесоюзного науково-дослідного центру по акліматизації картоплі на Марсі", в образі розчленованого кагебіста -

Я застукав

його зненацька, і з переляку

дві руки, дві ноги - тулуб

збіглися в тіло без голови.

Стус знає небезпеки ступеньованої поезії. Він пильнує того, щоб не впасти в те, що він сам зневажливо називає „патетика облудна". Майже ніколи він не знижується до такого розпаношеного в українській поезії сосюро-малишкіянського розливаного ліризму. На сторожі стоїть передусім іронія, що часом може набирати навіть новогенераційного забарвлення:

...досада не минає.

Тоді я згадую, що міжнародна обстановка

сьогодні складна, як ніколи,

і заспокоююсь,

або, на адресу самого себе, в описі своєї в'язничної камери:

Біда тут грала на басолі,

чорти казились по кутках.

А втім, скажу: пізнав і волю,

свободу на семи замках.

Сама структура вірша в Стуса ніби перестерігає від колисання на псевдопісенних присипляючих ритмах, ніби кличе читача бути не сентиментальним слимаком, а тим, що Стус називає муж. Є в Стуса вільний вірш, багато білого вірша, не надто любить він закінчені паралельноплинні строфи, зате кохається в розриві речення, часом навіть слова між рядками (enjambements).

Сколок місяця висне понад сопками,

сколотими на самім голопочку, гір

гола брила.

Селище сховалось в заглибині,

ліхтарі, ліхтарі, лі-

в тужних німбах.

Розподіл рядків, що збігаються з граматичним членуванням, і тих, що розривають його, в Стуса такий майстерний, що заслуговує на спеціяльне вивчення. Водночас Стус уміє залишитися, коли хоче, співучо-музичним, оркеструючи свій вірш у Пастернаковій традиції:

Посоловів од співу сад,

од солов'їв і од надсад,

і од самотньої свічі,

і од жалких зірок вночі,

де навіть вибір форми од, а не від не випадковий і вкладається в загальний звуковий кресленик. Співучість у Стуса природна, стихійна, але вона суворо контрольована. Там, де вірш може стати сентиментальним, він її рішуче обрубує, і його ритми стають колючо-дисонантними. Його сліз світ не повинен бачити. Поет-бо живе в „падолі без'язиких сліз".

Прагнення бути й лишатися мужнім визначило навіть графічні особливості Стусових поезій. Багато поетів починають рядок великою літерою незалежно від пунктуації. Стус - ні. Якщо його рядок іде не після крапки, він починається малою літерою, підкреслюючи вищість змістових зв'язків над інерцією вірша. Важити повинно, що говориться, а не хто говорить. Вістка, а не переживання за нею. Але коли читач читає один за одним вірші Стуса в свідомій одноманітності їх зовнішніх тем і в співіснуванні двох стильових манер - поетистичної і антипоетистичної, читачеві відкривається з нездоланною силою ліричний герой поезії цього автора, - сам автор в його болях, ваганнях, кризах, падіннях, викрику й стриманості, в його зціплених зубах, у рішенні стояти й вистояти. Людина і муж.

Для читача наявність двох стильових манер у поезії Стуса (не кажучи вже про третю, умовно тут названу записами в поетичній формі сторінок із щоденника) - просто факт. Вони стоять поруч, вони співіснують. Але читач не знає їхньої динаміки. Яка манера з'явилася давніше? Яка була першою? Чи одна манера витискає іншу? Чи поет справді довільно переходить від однієї манери до іншої?

Щоб відповісти на ці питання, треба було б знати хронологію Стусових віршів. Ми її не знаємо, в тому тексті, що дістався в наші руки, дат, з одним винятком, не поставлено. Може, й не випадково, щоб зменшити особисте в них.

Можна вдатися в такому випадку до попередніх збірок Стуса. Та справа це не проста. От збірка „Свіча в свічаді". Видано її 1977р., далеко перед нашими „Палімпсестами". У попередній збірці датовані перші поезії, це роки 1963 - 1966. Решта не датовані, але припускається, що вони були написані в ув'язненні „між 1972 і 1976 роками" (М. Царинник). Наша збірка, як знову ж таки припускається, творилася в період 1971 - 1979. Це означає, що дві збірки зазублюються і не конче становлять часову послідовність. В дійсності навіть поодинокі поезії були включені до обох збірок.

Усе це дуже ускладняє відповідь на запитання (або навіть унеможливлює її) про розвиток і взаємодію двох стилістичних манер у Стуса. Можна тільки з певністю ствердити, що обидві манери були сформовані ще перед „Палімпсестами". Можна також, але вже без такої певности, припускати, що антипоетистична манера була численніше репрезентована в тих поезіях, що видаються давнішими, а поетистична манера не була тоді ще так послідовно протиставленою розмовній мові. Іншими словами, якщо це припущення правильне, в молодші роки Стус стояв ближче до своїх тоді товаришів пера, від Костенко й Драча до Світличного, а його шукання власного обличчя й власного шляху вело його, власне, до посилення манери поетистичної. До посилення і кількісного (пропорція віршів у цій манері), і якісного - кристалізація цієї манери в її максимальній викінченості і визволенні від інших стилістичних елементів. Та тільки дальші вірші Стуса, якщо доля пощастить їх вирятувати з малої й великої зон, покажуть, чи ці припущення слушні.

Досі тут не згадувано окремої групи Стусових поезій, що їх можна б назвати, за означенням Франческо Фльори, герметичними, напрям, що веде свої початки чи не від Стефана Малларме, а в нас найкраще репрезентований творчістю Олега Зуєвського. У Стуса таких поезій небагато, приблизно в нашій збірці з дванадцять (і знову ми не можемо знати, коли саме вони постали, чи вони знаменують собою новину в його поезії, свіже шукання, початок відходу від старих манер, чи явище з ними рівнобіжне). Так чи так, вони заслуговують на читачеву увагу й на нашу тут хоч коротку заввагу. Ось передусім їх перелік: „Будинок той...", „Недовідомі закипають грози", „Горить сосна...", „Лискучі рури...", „Ту келію, котра над морем", „Вже вечір тіні склав...", „Чотири вітри...", „Тебе я все підносив...", „Ти тінь...", „Той спогад...", „Вся сцена полетіла...", „Як добре сіятись під небом".

Було б спокусливо піддати аналізі кожний з цих віршів зокрема, але на це нема тут місця, та й читач виграє, коли лишити його з цими поезіями сам на сам. Бо герметичні поезії, як музика (хоч їхній ефект передусім не музичний, а семантичний), не повідомляють ні про яку подію, не оповідають жадної історії, вони діють співгрою нюансів значень, і враження від них не повинно розкриватися до логічного кінця, а радше впливати різними можливостями, закладеними в вірші. Тож втручання критика тут може легко означати накидання певної концепції, яка аж ніяк не обов'язкова, яка постає у взаємодії авторського тексту з читачевою здатністю реагувати часто по-різному, як різні струни не однаково відповідають на порив вітру.

Спинюся, одначе, на двох-трьох поезіях, не для того, щоб пропонувати щось загальнообов'язкове, а тільки щоб указати на одне бачення, на один спосіб сприймати. Читач, отже, заохочується до інших інтерпретацій.

Герметичність може бути різної сили й концентрації. Власне, на межі герметичности й відкритости одній конкретній інтерпретації лежать такі поезії, як -

Ти тінь, ти притінь, смерк, і довгий гуд,

і зелень бань, і золото горішнє,

мертвіше тліну. Ти бажання грішне -

пірнути в темінь вікових огуд,

із хуторів, із виселків і сіл

ти, безголова дорога потворо,

гориш в віках, немов болід, як Тора.

Горіти-бо - то вічний твій приділ.

Всеспалення. Твоє автодафе -

перепочинок перед пізнім святом,

як ворога назвешся рідним братом

і смерк розсуне лірою Орфей.

Тут перше враження герметичности породжується тільки переходами до різних шарів лексики - архітектурної, любовної (бажання грішне), горіння в різних значеннях, від світлового до самоспалювального, несподіваним ніби переходом до музики (ліра Орфея). У цілому, одначе, герметичність легко усувається, якщо під „ти" підставити поняття України, як її бачить Стус - у пейзажі, в конденсації історії, України як реальности і як ідеї. І Орфей, що має усунути смерк лірою, тоді легко визначається як поезія і поет, як носій національної духовности.

Справді герметичним цьому читачеві видається вірш другий -

Будинок той, котрого жаль будив

чи на який острішком зойку п'явся

таємний острах, млосно прихилявся

до сніжних спантеличених грунтів

і віддавався часу течії,

довірившись його бентежній хвилі.

Шукав опорятунку у знесиллі

і наслухав насторчені гаї,

що скрадно назирці горою брались.

Кульгавих сосон скорчена рука

до нього доторкнутися вагалась,

немов до пранцюватого. Із косм

осінніх хмар суха летіла мжичка,

щоб поріднити вголос суголос

лісів, чия розрада невеличка

могла зарятувати од погроз.

Звісно, вірш цей можна читати просто як осінній пейзаж - будинок, ліс навколо, мжичка. Але наполегливе впровадження абстрактного словника, переважно в одному ключі похмурости й одчаю - жаль, острах, млосно, спантеличений, знесилля, погрози... - робить таке розуміння неприйнятно поверховим. Може, хтось із читачів підставить у цю образність якийсь дуже конкретний образ, ба навіть події. Думаю одначе, що таке підставлення збіднюватиме поезію, як збіднює музику шукання за нею якихось програмових дій і подій. Суть герметичної поезії в тому, що вона викликає асоціяції й переживання, які при всій їхній виразності не вкладаються в однозначне логічне окреслення. Найгірше, що можна зробити з герметичним твором, - розгадувати його як ребус, як зашифровану вістку. Їхнє спрямовання, їхня суть полягає в мерехтінні нерозшифрованого й непідлеглого розшифруванням. А втім, як хочеш, читачу!

Подібний коментар був би доречний до вірша „Той спогад: вечір, вітер і печаль", надто довгого, щоб його тут виписувати. У рамках вечірнього інтер'єру, освітленого вогнем свічі, знаходимо лексику еротики, приречености, чару. Це може бути засланчий спогад про любовне переживання, але знов чи треба шукати однозначного розв'язання? Чи не краще віддатися тим хвилям асоціяцій, які водили рукою автора? Адже техніка писання таких поезій напевне не полягала в тому, що поет брав виразний епізод своєї біографії й зашифровував його в незрозуміле. Відтворення світу тут комплексне і асоціятивне, і так треба цей вірш читати.

До речі, важливий деталь. Для герметичних поезій Стуса характеристичний початок займенником: „Ти тінь, ти притінь...", „Будинок той, котрого жаль будив", „Той спогад: вечір, вітер...". Це не випадково. Займенник звичайно відсилає до вже сказаного, названого, обом учасникам розмови відомого. Вживши на початку займенника, автор, певна річ, обманює читача. Читач не брав участи в тому діялозі, не був у тому будинку, не несе в душі того спогаду. Але це омана, за яку можна бути вдячним. Автор-бо вбирає читача в те, про що пише, робить його співучасником авторського світобачення й настрою. Ще одна причина, щоб не намагатися „розгадувати" ці вірші. Нащо ж такі намагання, коли читач не поза віршем, а в ньому? Щоб навчитися плавати, треба на секунду віддатися воді, щоб навчитися ходити, треба довіритися просторові, не чіпляючися за материну спідницю чи за ніжку стола. Так і з герметичними віршами. В них треба ввійти.

Літературні впливи! Звичайно, вони наявні в Стуса, як у кожного поета, великого й малого. Є рядок, подібний до Тичини. Концепція України, як уже згадувано, має деякі спільні риси з Маланюковою (не знаємо, випадкові збіги чи наслідування). Звукова організація, як теж уже згадувано, виказує знайомство з Борисом Пастернаком. Інтонації Миколи Зерова слідні в поезії „Пахтять кульбаби..." і, меншою мірою, „Про що тобі я зможу повісти". Вірш „У небі зорі..." виявляє спорідненість настрою з „Выхожу один я на дорогу" Михайла Лермонтова (до речі, улюблений вірш Шевченка). Але все це подібності в одному елементі поезії, там у мові, там у ритмі, там у настрої. Ні одна з цих поезій не копіює твору старшого автора як цілість. Усе це досить чистий Стус у його самостійності і оригінальності.

Через те, що Стус робив переклади з Рільке, говорилося про вплив німецького поета на українського. Хейфец говорить про те, що „з європейських поетів Василь знав „від дошки до дошки" свого улюбленого Рільке". Марко Царинник інформує, що Стус Рільке „інтенсивно перекладав", і далі шукає рис подібности до Рільке в оригінальних творах Стуса. Мені невідомо, як багато Стус переклав з Рільке. „Свіча в свічаді" містить три переклади з „Орфеєвих сонетів" пізнього Рільке. Особисто я ладен убачати спільність з Рільке хіба в тому, що обидва поети шукають образу почувань і станів людини в їхньому ставанні, а не в їхній завершеності. У „Палімпсестах" конкретні елементи рількеанства знаходжу лише в невеликій групі поезій („Вечір. Падає напруго", „Ніч осідала...", „Упали роси...", „Не поспішай...", „Весняний вечір...", „Задосить: перестань і жди кінця" і „Крізь шиби..."), та й тут це більше в настрої осінньої погідности, елегійного смутку всеприйняття, ніж у деталях форми вірша. Цікаво, що тут Стус ближчий до раннього Рільке з його збіркою „Das Stundenbuch", тоді як знані нам переклади походять, як згадано, з пізнього, „здибленого" Рільке. У цілому беручи, дві панівні стилістичні манери Стусові, поетистична і антипоетистична, настовбурчена й колюча, були далекі від Рільке, який намагався відтворювати найскладніші почуття словниково найпростішою мовою (що звичайно зникає в українських і російських перекладах, які ставлять його на котурни). Що ж до настроїв, то вони в Стуса мотивувалися обставинами його життя не менше, ніж літературними впливами.

Так можемо прийти до висновку, що в відомих нам поезіях Стуса літературні впливи відіграють другорядну ролю. Стус має виразне власне обличчя. Вирішувати, хто сьогодні найбільший поет України - річ особистого смаку. Але що Стуса не сплутаєш з ким іншим, то це було б важко заперечити. Можемо прийти до висновку про його оригінальність. Могли б, власне, якби не одна постать, чий образ проймає всю творчість Стуса і залежности від якої він не ховає, навпаки раз по раз її випинає й підкреслює: Тарас Шевченко.

Поезії Стуса повні парафраз із Шевченкових, починаючи з програмового гасла: в Шевченка „караюсь, мучуся... але не каюсь!" („N.N."), у Стуса „де не стоятиму - вистою". Інші паралелі: у Шевченка - „і без сокири... козак безверхий упаде" („Бували войни") - в Стуса: „і царство це - минеться без клятв і без карань"; у Шевченка - „на нашій не своїй землі" („Мені однаково") - у Стуса „нестерпна рідна чужина" і ще раз: „на цій пахкій, а не своїй землі"; у Шевченка - „голову схопивши в руки, дивуєшся, чому не йде апостол правди і науки" („І день іде") - у Стуса: „А ти все ждеш. А ждеш - кого ти? А начуваєшся - чого?"; у Стуса: „Мале й зелене - недоросток літ"; у Шевченка - „А ми малі були і голі" („Якби ви знали, паничі").

Парафрази можна розглядати як літературний вплив; але не вкладаються в це прямі цитати, цілі рядки або речення, живцем перенесені з творів Шевченка. Вплив-бо тим різниться від імітації, що відбувається підсвідомо і не сходить на пряме копіювання. Про вплив можна говорити, коли читаємо в Стуса: „Цей став повісплений, осінній чорний став". Тут мимоволі пригадується Шевченкове

І небо невмите, і заспані хвилі,

І понад берегом геть-геть,

Неначе п'яний, очерет

Без вітру гнеться.

Виразна спільність теми - осінній став/море, настрій, і обидва разюче індивідуальні епітети: повісплений став, невмите небо. Але зовсім інше знаходимо в зіставленні Стусового

І золотої й дорогої

нам стане думи на віки

з Шевченковим:

І золотої, й дорогої

Мені, щоб знали ви, не жаль

Моєї долі молодої.

Це вже не вплив, це цитата. Ось інші приклади, не завжди такі буквальні, але все-таки виразно цитатні. У Стуса - „Себе на думці вже ловлю, що і не жив, а вже нажився", - у Шевченка - „І не знаю, Чи я живу, чи доживаю". У Стуса - „О доле, доленько моя!", - у Шевченка - „О доле! Доленько моя!" („Варнак").

Можна також згадати паралелізми деяких технічних засобів поезії. Обмежуючися на одному прикладі: в опис безсонної ночі в казематі Шевченко вводить уривки діялогу вартових - російською мовою і на теми користання принадами примітивного життя -

Верчуся, світу дожидаю,

А за дверима про своє

Солдатськеє нежитиє

Два часовії розмовляють.

1

Така ухабиста собой

и меньше белой не дарила.

(„Не спалося, а ніч як море")

У Стуса -

...пізнав і волю,

свободу на семи замках,

коли гуртом відпочивали

(как на курорте, его-ге ж).

Шевченківське в Стуса - не вплив і не наслідування, його цитати не з книжки взяті. Це те духове повітря, що його оточує, що в ньому він живе. Перебувати, існувати в Шевченковому кліматі душевного і розумового життя це для Стуса не навіяння, а стиль і зміст життя. Причин на це можна знайти багато. Першим, звичайно, впадає в око подібність біографій - перспективи кар'єри, життєві успіхи - далі скривавлене несправедливостями сумління, протест, арешт, кара за поезії, кара дика в своїй жорстокості й безглузді, роки й роки безнадії й поневірянь, Прометеїв комплекс. Не треба забувати і іншої обставини. Хоч більшість видань Шевченка обкарнані й супроводяться ідіотичними коментарями, все-таки це єдиний український письменник, якого можна дістати в повній збірці. З Франка, з Лесі Українки викинено цілі твори, багато письменників взагалі під забороною, як під забороною вся незалежна українська історична наука. У цих обставинах величність маштабів і глибина Шевченкової творчости, самі собою винятково визначні, не можуть не набирати просто-таки містичного обсягу й характеру. Часом кажуть про Шевченків культ на Україні. В обставинах Стусової біографії, творчого шляху й темпераменту це більше, ніж культ. Це майже злиття двох особистостей в одну, коли Шевченкове стає Стусовим.

Збагнувши це, ми можемо зрозуміти, що в творчості Стуса свою ролю грають навіть поодинокі Шевченкові слова. Так, звісно, Шевченко не мав монополії на вживання того чи того слова, але в його творах були деякі характеристичні слова, які асоціюються з його творами і - часто - несуть у собі в згорненому вигляді ніби цілий той твір, з яким вони найбільше асоціюються, вони здатні в сприйманні читача розгорнутися в цілий цей твір, як лялечка, що спить у коконі, розвивається в барвистого метелика.

Стусові образи України - могили тужать, і „Дніпро далекий в низькі баси всиляє хлюпіт свій" несуть у собі ввесь комплекс Шевченкової козачої романтичної лірики, хоч у Стуса тут нема й згадки про козаків. Нівроку, вжите в вірші „І жайворони дзвонять", веде нас до настрою Шевченкових рядків

Я не нездужаю, нівроку,

А щось такеє бачить око,

І серце жде чогось. Болить

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . Добра не жди,

Не жди сподіваної волі -

рядків, що виливаються далі в заклик „громадою обух сталить". І, тільки відновивши ці асоціяції, ми зможемо зрозуміти цю поезію Стуса, яка на перший погляд нічого спільного з цими мотивами не має. Сторіки жалощів (?) у поезії „Сумні і сині..." розкривають свій повний зміст у зверненні до Шевченкових сторік крови гнобителів ув останньому Страшному суді в „Посланії":

Настане суд, заговорять

І Дніпро, і гори!

І потече сторіками

Кров у синє море

Дітей ваших...

Мсту, що замикає Стусову поезію „З ціложиттєвого ждання", можна зрозуміти найкраще в зіставленні з Шевченковою „правдою-мстою" з „Осії. Глава ХIV". Хрущ влетів у Стусів вірш „Довкола мене цвинтар душ" не тільки з особистих спогадів поета, а і з Шевченкового ідилічного „Садок вишневий". Лета з Стусового „Так хороше і моторошно так" - це та річка забуття, яка протікала в Шевченковому останньому, передсмертному, вірші-заповіті „Чи не покинуть нам, небого". І значить вона - не тільки смерть і забуття. Пригадаймо:

Через Лету бездонную

Та каламутную

Перепливем, перенесем

І Славу святую -

Молодую, безвічную.

У підсумку: літературні впливи в Стуса були, але вони не визначали його творчости. Шевченків був не вплив, - було ототожнення. Але тут зразу підкреслимо: тотожність вдачі, віри, стійкости, світобачення, але не тотожність поетичної структури. Від ритмів до образів, від композиції поетичного твору до звукової інструментації - в усьому Стус од Шевченка не залежний, коли хочете - ні від кого не залежний. Шевченко для нього - як українська мова. Він нею пише, він нею дихає, він кує й перековує її, як йому велить творчий дух. Не можна собі уявити Стуса поза українською мовою, не можна його уявити поза Шевченковою стихією. Разом з тим і, може, саме тому він - тільки він і його вірш - тільки його.

Колись Драгоманов сказав, що можна було б писати дві історії української літератури - історію, базовану на творах, приступних читачеві, опублікованих, і другу, його словами, історію „пропавших" творів - загублених у рукописі по в'язницях, засланнях, у цензурних сховищах, у знищених або нерозібраних приватних архівах. У наш час можна було б писати й третю історію української літератури - історію тюремної літератури (яка й собі, додамо, ділилася б на твори збережені і твори втрачені).

Поезія Павла Грабовського - про неї тут уже була коротка згадка - цілком належала й далі належить до історії в'язничних писань. У нашому сприйманні вона вкладається в три катрени, решта - це їхні варіяції:

Заліза вічні наді мною...

Гнітить мертвота... сум та сум...

Вагуча пітьма пеленою

Щораз ляга на скутий ум.

Куди не піткнешся - панують кайдани;

То де вже спокою нам ждать?

Як щирі народу свого громадяни

За край ми повинні гадать!

Що кайдани та напасти?

Годі потурать...

За братів нам доля пасти,

За сестер вмирать!

(Цитати взято з трьох окремих віршів, але так само вони могли б бути одним).

Гірка іронія полягає в тому, що від Грабовського до Стуса в'язнична поезія удосконалилася неймовірно. (Вона була високо досконала в своєму початку: Шевченко). Замість одноманітних, а до того ще й невитриманих ритмів, замість штампованих образів-алегорій маємо тепер досконалу ритмічну організацію, рухаємося серед образів високої емоційної напруги й неперевершеної оригінальности. Ще важливіше: від стогонів змученого тіла й духу ми перейшли до філософії, яка виходить далеко поза межі біографічного й політичного. Такі поезії Стуса, як „За читанням Ясунарі Кавабати" або „Вона лежить, як зібгана вода", можуть стояти на почесному місці поруч найкращих перлин світової лірики нашого часу зовсім незалежно від біографії автора. Вони проривають межі історії тюремної літератури, межі історії української літератури, вони належать до літератури світової.

Парадоксально, але правда: героїчна біографія Стуса сьогодні стоїть на перешкоді розумінню його як поета. За літературним словом ми шукаємо і знаходимо образ чесности й непохитности людини. Це зрозуміло й виправдано в сьогоднішніх обставинах. Але не треба забувати про інше, не тільки українське, а й загальнолюдське, не тільки часове, а й тривале в поезії Стуса. У нього самого можна знайти окреслення обох цих аспектів. Про один він пише -

Це туга. Так. Моя далека туга -

відбігла, ніби сука, стрімголов

од попелища серця. Виє здалека.

Про друге:

Перестороги радости ласкаві

і предковічні начування лих.

Чи був би Стус щасливий в іншому суспільстві, поза колючими дротами малої й великої зон? Мабуть, ні. Звичайно, він не був би запроторений до „виправно-трудових колоній", ніхто не конфіскував би його поезій, не наглядали б кожний його крок. Але досконалих суспільств нема, і поетове серце кровоточило б на кожну особисто-людську й національну несправедливість і будувало б пекло для самого себе. Така вже Стусова вдача, така, можливо, й місія поета, кожного справжнього поета.

Минуть десятиліття. Не буде образу Стуса як особи, не буде його розпинателів, не буде його теперішніх критиків. Дисидентство вивчатимуть у школах з нудних підручників історії і історії літератури, і школярі потай позіхатимуть під розповідь учителя про в'язниці і смерть Стуса, як сьогодні вони позіхають, слухаючи про каторжні роки Грабовського. Будуть інші проблеми і інші злоби дня. Але надовго лишиться універсальне, майстерне і щире в поезії Стуса:

Розпросторся, душе моя,

на чотири татамі

і не кулься від нагая

і не крийся руками.

Хай у тебе є дві межі,

та середина - справжня.

Листопад - 3 грудня 1984 -

Вересень 1985

Нью-Йорк

Юрій ШЕВЕЛЬОВ

(За книгою „Українське слово" - Т. 3. - К., 1994.)

ВАСИЛЬ СТУС

(1938 - 1985)

Передчуття, ні, впевненість в тому, що йому „віддасться в славі", утвердилось у двадцятилітньому юнакові тоді, коли він закінчував українське відділення історико-філологічного факультету Донецького державного педагогічного інституту. Відкривалися неозорі дороги, далекі та світлі шляхи. Він вимріює, хоча й не признається самому собі в тому - щоб не наврочити, не сполохати долю, - для себе літературне покликання. Можливо, літературного критика, історика літератури, перекладача... Потаємна, глибинна мрія про себе як про поета ховалася далеко. „Спрацьовувала" селянська звичка не поспішати ділити те, чого ще не виростив.

А народився Василь Семенович Стус (бо ж ідеться про нього) у селі Рахнівка Гайсинського району Вінницької області 8 січня 1938 року в родині селянина. По закінченні інституту вчителював якийсь час на Кіровоградщині, поблизу Гайворона, потім - служба в Радянській Армії. „Там витеплів душею, звільнився від студентського схимництва. Армія - прискорила. Почувся мужчиною.

Вірші, звичайно, майже не писалися, оскільки на плечах - погони", - згадував Василь Стус у „Двох словах читачеві".

Післяармійський час він вважав часом поезії, творчої реалізації засвоєних ще в студентстві та в армії поетичних уроків М. Рильського, Е. Верхарна, М. Бажана, В. Свідзинського, захоплення поезією Б. Пастернака (не безневинного на той час), великої систематичної праці над собою, над творчим переосмисленням дійсності з метою перекладу поезії Гете і Рільке, Унгаретті і Квазімодо... В 1961 - 1963 роках учителює в Горлівці, з березня 1963-го працює літературним редактором газети „Соціалістичний Донбас". У цьому ж, 1963 році вступає до аспірантури Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР по спеціальності „Теорія літератури". Тема його дисертації - „Джерела емоційності художнього твору (на матеріалі сучасної прози)".

Приваблює молодого дослідника „густа", психологічно „в'язка", з глибинними філософськими течіями, з морально-альтернативними позиціями її творців проза - Л. Толстого і В. Стефаника, Е. Хемінгуея і М. Пруста, А. Камю і В. Фолкнера. Уважно приглядається до поезії - передусім до молодої української поезії, яка на початку 60-х років з особливою розкутістю образного самовираження заговорила про пережите нашим народом і висловила сподівання на розширення горизонтів суспільної правди, справедливості, демократії. Високо цінує поезію В. Голобородька, М. Вінграновського, Л. Кисельова, Л. Костенко, зацікавлюється дебютами М. Воробйова, В Кордуна. Сам В. Стус пише багато, особливо вірші, але друкується рідко, бо побоюється і критики, а головне - прагне домогтися органічного злиття ліричного, епічного і драматичного начал. Та вже навіть тоді, коли склалася збірка власних поезій, коли вже „Дніпро", „Вітчизна" і „Літературна Україна" подали перші добірки його оригінальних поезій, а також досить вправних перекладів і літературно-критичних статей, навіть тоді Стус себе поетом не наважився назвати. „Маю себе за людину, що пише вірші. Деякі з них - як на мене - путящі... Якби було краще жити, я б віршів не писав, а - робив би коло землі", - писав він у 1969 році.

Його творчість стимулює потреба самоусвідомлення і морального самовизначення. Зовнішня фактура його віршів того часу нічим особливим не примітна - переважають образи внутрішніх рухів і станів, хоч у надрукованому в журналі „Дніпро" (1965, №7) вірші „Молодий Гете" Стус прагне визначити концептуальну позицію поета, основним ідейним джерелом якої повинно бути усвідомлення і органічне володіння почуттям внутрішньої свободи, стану безперервної емоційної „відкритості" життю і готовності до самопереборення і боротьби:

Іди - мужній і сам себе помножуй

у ранній радості і радісній біді.

Іди - щоб серце висвітлить з ночей

у майовому полі на безмежжі.

І не барись - ти завше вічний дервіш

з сомнамбулічним спалахом очей.

Тож проривайся - в поле, до води,

до гір, до зір, до молодого сміху.

Тож проривайся - крізь людську

зловтіху,

пересуди, і осуди, й суди.

Це переважно орієнтація на гармонію настроїв і дій, на яскраве вираження своєї поетичної долі. Правда, конфліктність внутрішнього плану вже проступає, емоції і настрої вибухають, киплять, трансформуються в діалогічні ряди поетичних образів, конфліктують у собі, але ще не поширюються на соціальний простір. Стус вирощує поезію філософського наповнення, дещо відсторонену від практичної тверезості, від зазіхань побуту. Він побоюється прирощення своєї поезії до так званої вузької спеціалізації на тематичному зрізі - хай то поезія пейзажна, філософська чи публіцистична. Ця поетична „спеціалізація" не задовольняє поета, профільність поезії його насторожує, хоча перший період - до виключення з аспірантури, так умовно його визначимо,- характеризується ліричністю поетичного вираження, яка спрямована на дослідження внутрішнього, духовного ладу особистості. Згодом конфліктність наростатиме, іноді досягатиме гіперболізованого драматизму - відчуватиметься навіть деяка зумисність поляризації настроїв і реального стану речей. Поета гнітить непевність і невизначеність своєї долі, в полемічному запалі зриваються на папір такі образні узагальнення, на яких згодом створюватимуться кримінальні обвинувачення. Забігаючи наперед, звернімося до матеріалів слідства, де зазначалося, що Стус „систематично виготовляв, зберігав та розповсюджував антирадянські та наклепницькі документи, що плямують радянський державний та суспільний лад, а також займався антирадянською агітацією в усній формі і чинив це на грунті антирадянських переконань та невдоволення існуючим в СРСР державним та суспільним ладом, з метою підриву й ослаблення Радянської влади". Звинувачення серйозне. І не брати його до уваги не можна, не маємо на це права. Але ж повертаючись до минулого й оцінюючи позицію, вчинки Стуса неупереджено, з огляду на сучасність, коли дедалі більше утверджується гласність, відкритість суспільства, об'єктивний, а відтак критичний погляд на нашу історію й сьогодення, не можемо не зважити, що активна, безкомпромісна позиція на той час не була нормою. Отож поглянемо на життя й творчість поета під цим кутом зору і подумаємо: чи справді те, що писав Стус в період з 1963 року і до дня арешту - 13 січня 1972 року (не будемо порушувати питання про деякі поезії, вже написані під час відбування покарання, вони нам, на жаль, не відомі в повному обсязі) підпадає під визначення „антирадянські та наклепницькі документи"? І чи ж не пора взяти під сумнів матеріали судових слідств, на основі яких Судова колегія в кримінальних справах Київського обласного суду прийняла свого часу рішення, яке так трагічно обірвало невдовзі життя талановитого поета.

Що тебе клясти, моя недоле?

Не клену. Не кляв. Не проклену.

Хай життя - одне стернисте поле,

але перейти - не помину.

Дотягну до краю. Хай руками,

хай на ліктях, поповзом - дарма,

душу хай обшмульгаю об камінь

все одно милішої нема

за оцю утрачену й ледачу,

за байдужу, осоружну, за

землю цю, якою тільки й значу

і якою барвиться сльоза.

(„Присмеркові сутінки опали...")

Цей вірш датований жовтнем 1968 року, коли дедалі більше увиразнилася невідповідність між історичним, реальним плином подій і громадсько-політичною їх оцінкою, коли вжилася й у поетову свідомість думка про необхідність утвердження в суспільстві духу полеміки про соціалізм і його реальне обличчя, про правове, конституційне залагодження конфліктних ситуацій з метою легалізації складних - трагічних і драматичних - фактів, подій і процесів недавнього історичного минулого. До цього спонукали і рішення XX та XXII з'їздів партії. Однак суспільна атмосфера оздоровлювалася повільно, зрештою, почала пригнічуватися, настрої й переживання мас гасилися і спрямовувалися в русло бравурного рапортування про нові успіхи і досягнення. Вразлива, чутлива на чужий біль художницька душа поета не залишається байдужою до людей із нещасливими життєвими долями. І дійсність, і оточення породжують песимістичні настрої, зневіру. Все це бурхливо виплескується на папір:

У тридцять років ти тільки народився,

аби збагнути: мертвий ти єси

у мертвім світі І нема нікого

окруж. Ти тільки сам. І - мрець єси.

У подальшому цей трагічний монолог наростає, напруженість внутрішніх руйнівних сил сягає грані розриву, ніщо не вичерпує конфлікту, спровокованого несприятливими обставинами щоденного буття. Через крик, біль, гіркоту, спротив і зневіру проривається душа, болісно розривається оболонка останніх сподівань, і душа виривається на оманливий простір самовигнання:

Що буде завтра?

Дасть бог день і хліба.

А що, коли не буде того дня?

Тоді вже гибій. Отоді вже - гибій,

простуючи до смерті навмання.

„Поет повинен бути людиною. Такою, що, повна любові, долає природне почуття зненависті, звільняється од неї, як од скверни. Поет - це людина. Насамперед", - так він занотував у 1969 році. Писав тоді, коли втратив надію побачити друком свою першу книжку поезій „Зимові дерева". Вже кілька років цей рукопис лежав у редакційних шухлядах „Радянського письменника". Хто зна, були б опубліковані поезії Стуса - і не було б двох судових процесів, які до кінця життя, з перервою на рік, ізолювали поета від родини, від творчості, від України, не завершилося б так трагічно його життя. Якби то знаття...

Та, на жаль, зволікання з друком збірки - лише одна, і то не суттєва, з причин того, що до сьогодні творчість поета залишається майже невідомою на Радянській Україні. Та чому тоді, в 1969 році, він писав про необхідність звільнитися від почуття зненависті, як від скверни? Здається, нічим не примітним в його житті був той рік. Хіба що подолано було 30 років, а книжки так і не з'явилися друком. Трагедія це чи просто велика прикрість, а стало це для В. Стуса важким морально-психологічним потрясінням. Як писав він 14 жовтня 1972 року, аналізуючи шлях до лави підсудних, „така збірка мені була психологічно потрібна, оскільки без такої я не міг іти далі: стара творчість, залежана по шухлядах робочого столу, була мені за перепону".

Можна (і слід було!) зрозуміти митця, який бажав донести до людей своє внутрішнє, емоційно переплавлене у горнилі гострого, допитливого і конфліктного розуму, духовне осмислення себе і світу. Без діалогу з читачем поезія герметизується, втрачає емоційну силу розвитку і здатність розширювати морально-філософські параметри естетичного осягнення реальності. „Поетові, що має позаду себе 30 років життя, дуже тяжко відчувати себе голим королем із андерсенівської казки", - такий внутрішній стан йому був нестерпним. Тому В. Стус після довгих роздумів й наважується на самовидання своєї лірики. Самовидання? Не вкладаймо в це слово сталінсько-брежнівського звучання. Що це за такий зловісний „самвидав"? Поет передрукував на машинці вірші, уклав у збірочку, а кілька її примірників подарував своїм знайомим. Не вина Стуса, що один із примірників потрапив за кордон і там в 1970 році був надрукований у вигляді книжки. А перед тим...

Розпач затис поета у своїх немилосердних лещатах у 1968 році, коли дружина потрапила в тубдиспансер, а у малого сина грип дав ускладнення на легені. Василь відвіз хвору дитину в Донецьк до батьків. А там також негаразди: 80-річний батько після крупозного запалення легенів захворів на грип. Але діватись нікуди - залишив хлопчика біля батька, а сам, з високою температурою, вирушає назад до Києва, бо там страждає дружина... І „ні копійки грошей, борги, хвора сім'я і жодної перспективи попереду..."

В такій ситуації і зринає думка-замір зберегти якось те, що витворено високим натхненням, ще жевріє надія, що творчі зусилля не були марними і вірші найдуть відгук у людських серцях. Чи не тому й вирішив укласти сам збірку і передати друзям - якийсь же слід хотілося в хвилини душевного сум'яття залишити по собі!

Можна зрозуміти поета: за таких умов - увесь світ чорніє, і видається, що несправедливість тотальна...

Не дивно, що, знервований і знесилений безперспективністю свого життя, Василь Стус починає писати різні заяви, вимагаючи справедливості бодай для інших, які також зазнали ударів лихої долі і чекають підтримки, захисту. Він особливо гостро сприймає чужі біди і болі, намагається зразу ж, можливо, й не пізнавши вповні суті й смислу чужої справи, стати на захист словом-зверненням, бо сам відчував-переживав, що таке беззахисність і безпорадність у скрутні хвилини.

Після того, як Судова колегія в кримінальних справах Київського обласного суду 7 вересня 1972 року оголосила вирок - „позбавити волі у виправно-трудовій колонії суворого режиму строком на 5 років із засланням на З роки", Стус багато роздумує над своїм становищем, усвідомлюючи весь трагізм ситуації. Боліло і тривожило сумління те, що за кордоном продовжували його хвалити і друкувати, а тут, на рідній землі, він засуджений як державний злочинець, він - ізгой. І за що? За те, що боровся проти несправедливості, висловлював свою незгоду з новою хвилею арештів і судових процесів, які розпочалися вже за часів Хрущова? Хай іноді не стримувався, надто емоційно реагував, бунтував, але хіба це політичні злочини?

З себе якоїсь долі вини за емоційно бурхливу реакцію на несправедливість сам Стус не скидає. Однак поділяє її з тими, хто несправедливо до нього поставився у тяжкі хвилини життя. Чи мав він на це серйозні підстави і моральне право?

На наказі № 180 від 15 вересня 1965 року по Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР, де зазначалося: „За систематичне порушення норм поведінки аспірантів і працівників наукового закладу аспіранта другого року навчання Стуса Василя Семеновича з 20-го вересня ц. р. відчислити з аспірантури інституту", Василь Стус написав: „Читав. Хай це все лишається на вашій (директора інституту М. 3. Шамоти. - М. Ж.) громадянській і партійній совісті".

Безпосереднім приводом для звільнення став виступ аспіранта В. С. Стуса в кінотеатрі „Україна" під час прем'єри кінофільму „Тіні забутих предків". Згодом Стус напише: „Я дуже карав себе за цей виступ, хоч що я там казав, я не пам'ятаю, бо кричав просто не своїм голосом, і ніколи пізніше я вже такого виступу собі не дозволяв (звичайно, хибні виступи були й пізніше, але не такі, як той, у кінотеатрі)".

Важко сьогодні уявити ту психологічну атмосферу, яка поступово - від виступу до виступу - визрівала того дня в кінотеатрі „Україна". З пояснювальної записки В. Стуса дирекції Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР від 7 вересня 1965 року ясно, що емоційно збурений виступ Стуса Василя був спричинений заявою одного із виступаючих про арешти серед інтелігенції та приховування цих фактів від громадськості:

„Я не міг стерпіти. Я не міг мовчати. Після фільму я хотів сказати, що ми, радянські люди, не повинні забувати, що і Сталін, проводячи ряд антисоціалістичних заходів, прикривався ім'ям Леніна. Хрущов це робив так само, проводячи ряд своїх експериментів, теорій і т. д. Я хотів сказати, що використання священного ім'я Леніна для прикриття своїх, не завжди ленінських заходів - це використання змушує нас боротись за справжнього Леніна. Не такого, яким його часом бачив Сталін чи Хрущов, а такого, який він є: як ідеал всього найпрогресивнішого, що виробило людство, комуністичний суспільний прогрес протягом століття. Я мав сказати, що сталінські розстріли безневинних багатьох людей робилися всупереч ленінізмові, хрущовські деякі заходи - так само робилися всупереч ленінізмові. І вважаю, що кожна чесна людина, кожен чесний комуніст (незалежно, чи належить він до партії безпосередньо чи ні) мусить робити все, щоб чисте ім'я нашого вождя Революції не використовували в своїх інтересах (може, просто в силу свого специфічно індивідуального розуміння) деякі люди. Я виступив, бо відчув, що виявлена в кінотеатрі атмосфера свідчить про такі самі факти, що в країні виявилися сили, які можуть і далі займатися нечесною, по суті антиленінською роботою.

Я вважаю, що кожна чесна людина, кожен чесний комуніст повинен захищати революційні завоювання, наш соціалістичний лад, нашу радянську демократію. Кожна чесна людина мусить боротися за Леніна.

До цього зобов'язує пам'ять про мільйони людей, які боролися за справді соціалістичний, справді найбільш демократичний суспільний лад, пам'ять про людей, що офірували своє життя для високого вогню Революції, для щасливого майбуття нащадків".

Що можна сьогодні сказати про це пояснення? В наші дні, коли гласність і демократія утверджуються в складній боротьбі, ці схвильовані щирі рядки пояснення своєї поведінки радують нас. І дивують, що вони стали першопричиною й приводом для звільнення з аспірантури. Але тоді шляхи суспільного оновлення, які прокладалися рішенням XX з'їзду КПРС, поступово перекривалися, процеси демократизації суспільства згорталися і під впливом невдалих реформ середини 50-х - початку 60-х років, і внаслідок становлення нового культу „верховного вождя" - „нашого Микити Сергійовича", а потім - Леоніда Ілліча; суспільство почало розплачуватися за те, що не було створено такого механізму, який би попередив появу нових культів.

Уже був позаду жовтень 1964 року, коли М. С. Хрущова зняли з посади, вже під приводом осудження хрущовського волюнтаризму і непродуманих реформ відбувається поспішна реанімація адміністративної спадщини, вже розпочалася непомітна, але послідовна робота по затисканню гласності і демократії під виглядом боротьби з проявами націоналізму. Нарешті, ніхто не відміняв статті 62 Кодексу УРСР, під яку підпали дії і вчинки Василя Стуса, хоча й ніхто не відміняв рішень XX і XXII з'їздів партії, які окрилили народ, а багатьох - і обнадіяли так, що вони повірили в безповоротність повної демократизації суспільства.

Поет болісно реагував на перекручення принципів національної політики на Україні. Й знову ж - мав рацію, сварився, обурювався, протестував...

А чи були для цього підстави? Звісно, були. Хіба його вірші „У Мар'їнці стоять кукурудзи", „Йдуть три циганки розцяцьковані", „Безпашпортний, закріпачений в селі..." з'явилися не тому, що їх автор бачив, як почали відкраювати під поріг присадибні ділянки, відбирати домашню худобу і навіть свійську птицю, як „от Москвы до самых до окраин" зазеленіли гігантські кукурудзяні поля, як на XXII з'їзді пообіцяно за 20 років побудувати комунізм в країні.

З одного боку - сміливе викорчовування наслідків зловісного культу особи, з другого - нові адміністративні акції проти тих, хто начебто перебирає міру в критиці, займається „очорнительством"; з одного боку - спроба відновити соціалістичну законність, перебудувати роботу економіки і сільського господарства, скоротити управлінський апарат, позбавити деяких благ керівників різних сфер управління, з другого - авантюрне втручання в мистецькі процеси, прагнення командувати творчою інтелігенцією і т. д.

У суспільстві діяли авторитарні принципи аналізу і оцінок людських вчинків і дій - багаторічне „одержавлення" суспільства давалося взнаки. І не було в ньому місця вболіванню за долю окремої людини, тим більше такої, яку не влаштовував встановлений бездуховний уклад життя, як В. Стус, якого поглинула тим часом суцільна лавина невдач. Влаштувався кочегаром - звільнили, працював в історичному архіві - м'яко кажучи, попросили, пішов на роботу в метро - і там побоялися тримати.

„У душу заходив розпач. Почалося ускладнення хвороби, втрата змоги друкуватися була для мене нестерпною; офіційні особи, що відмовлялися розмовляти зі мною, коли я ішов до них на прийом, тільки посилили це відчуття розпачу, зневіри і нестерпно болючої гіркоти", - згадував пізніше поет.

Не раз він звертався і до Спілки письменників у надії на допомогу, передусім просив сприяти в друкуванні віршів і перекладів - потрібен був і якийсь гріш, та й готовий був безкоштовно віддати на читацький суд свої переклади. Відверталися. Як відвернулося від нього і ЦК ЛКСМУ, інші офіційні органи. Біль, образа, зневіра, розпач накопичувалися, „вимагали" ліків, виривалися з душі - то переходили в німий крик, то в бунт на людях, а найчастіше виплескувалися в самотності на папір. Оцим, як він писав, „сліпим зондуванням душі" він палив цей крик і знесилював біль - викрикувався на папері, важко виборсуючись із нестерпного усвідомлення, що творче життя не склалося і перспектив на його продовження мало:

Отак живу: як мавпа серед мавп.

Чолом прогрішним із тавром зажури

все б'юся об тверді камінні мури,

як їхній раб, як раб, як ниций раб.

Ці рядки вилилися на папір у тому ж драматичному 1968 році, в період глибокої внутрішньої самоізоляції, коли духовним опертям для творчості, пронизаної спротивом, гірким сарказмом і безжальною іронією, стали філософський і літературний доробок Ж. П. Сартра, А. Камю, Ф. Кафки, які почали з'являтися в перекладах російською мовою. Їх буквально виривали із рук один в одного, незважаючи на необхідність дотримуватись „основоположних" настанов універсального спеціаліста в галузі літератури, музики, театру, філософії А. О. Жданова, що у виступах про журнали „Звезда" і „Ленинград" на зборах партійного активу і зборах письменників у Ленінграді 1946 року закликав радянських літераторів „сміливо картати і нападати на буржуазну культуру, яка перебуває в стані маразму і розтління"; а у виступі на дискусії щодо перекладу книги Г. Ф. Александрова „Історія західноєвропейської філософії" 24 червня 1947 року, дозволив собі, як він сам себе назвав, „філософському юнзі, що вперше вступає на хистку палубу філософського корабля під час жорстокого шторму", узагальнити: „Неправильне і неточне також твердження автора, що історія філософії є також історією виникнення і розвитку багатьох сучасних ідей, бо поняття „сучасний" ототожнюється в даному разі з поняттям „науковий", що є, звичайно, „помилкою", тому, мовляв, - слід різко засудити „факти плазування, низькопоклонства перед буржуазною філософією".

Звісно, коли сучасні ідеї автоматично стають ненауковими, особливо коли вони народилися на грунті ідеалістичної філософії, яка „постає у своїй новій огидно брудній натурі, що відбиває всю глибинну ницість і мерзенність падіння буржуазії", то яким же може бути вплив на молодого поета творчості Сартра, Камю, Кафки, Бердяєва, Ортега-і-Гасета? Вважалося однозначно: тільки негативним. Саме впливом ідей екзистенціалізму Стус і намагався пояснити песимістичні настрої та саркастично-викривальні мотиви в новій збірці своїх поезій, якій він дав назву „Веселий цвинтар". Цим поет хотів якось захистити себе і свої вірші, зокрема такі, як „Марко Безсмертний", „Колеса глухо стукотять", від політичних звинувачень, хоча й не заперечував, що вірші ті за змістом і формою ще далекі від досконалості. „В екзистенціальному освітленні збірки йшлося тільки про те, що і такі міщани від членів партії, як Марко Безсмертний, святкують пам'ять великого вождя (Леніна. - М. Ж.), що і такі люди, як Єжов чи Берія, були суб'єктами революційного правопорядку і правозаконня у старі часи, коли М. К. Зеров їхав на свою Голгофу, щоб більше не повернутися..." - пояснює автор тематичну, точніше фактологічну основу своїх ідейно-естетичних узагальнень. Його пошуки історичної правди, пережитої народом, підсилювалися тотальним трагізмом екзистенціалістського споглядання, а це призводило до певних символічних узагальнень, що суперечило морально-психологічній атмосфері періоду застою.

Мені здається, що живу не я,

а інший хтось живе за мене в світі

в моїй подобі. Ні очей, ні вух,

ні рук, ні ніг, ні рота. Очужілий

в своєму тілі. І кавалок болю,

і, самозамкнений, у тьмущій тьмі завис.

Поет прагнув передавати складні, майже невловимі психологічні перепади настроїв, які максимально посилюють почуття, доводять емоційну напругу до граничного стану. Далі - вибух, іноді неочікуваний, непередбачуваний, нерідко - й небажаний. Та поезія поривається до узагальнень. Навіть цілком реалістичний план може „вибухнути" символом. Особливо в тих випадках, коли він зростає на передчуттях і настроях, зумовлених тверезим аналізом певної ситуації:

Вже цілий місяць обживаю хату,

що, мабуть, і навикнути пора.

Стілець і ліжко, вільних три квадрати,

в віконці грати, а в кутку - пара...

Вірш написаний, коли поет перебував під слідством. 1972 рік. Описується реальна ситуація - страшна, небажана, майже абсурдна приреченість. Не випадково почав тоді так активно творчо працювати, до стресів*. Поета тривожить не стільки фізична ізоляція, хоча й вона сама по собі нестерпна, а настрої і переживання рідних: як батьки? як здоров'я дружини? сина? що думають про нього друзі? А надто ж завдавала мук небезпека впокорення духу, думки, мрії, втрати відчуття внутрішньої свободи, а отже - непоправимого зламу його як особистості, згуби власної індивідуальності, яка визначила суверенність мислення і образного його вираження.

Тому тема фізичної ізоляції поступово розвивається у В. Стуса в тему ізоляції духовної:

Напевне, приписали до майна

тюремного уже й тебе самого -

всі сни твої, всі мрії, всі думки,

завівши до реєстру потайного

і зачинивши на міцні замки.

(„Вже цілий місяць обживаю хату...")

Поет переживає цей стан відокремленості хворобливо, безжально анатомує його, немов хоче відсторонитись на мить від самого себе і пізнати себе, іншого, в цій кошмарній ситуації:

Як моторошний сон - ці дні і ночі

пригнічують мене і додають

безмежних сил. Хоч силоміць ув очі

засилюй сон!

(„Як моторошний сон...")

Враження від тогочасних його віршів таке, начебто поет свідомо наколюється на гострі кути суворого випробування і зразу ж занурюється в болісні спогади, його гнітить нерухомість, застиглість часу, важка психологічна напруга. Зринають образи фатального змісту, відбувається ніби відчуження внутрішнього розпачу від реального стану речей; і чим песимістичніша тональність його поезій, тим чіткіше аналізується ситуація, яка набуває символу застиглості, тотальності.

Весь обшир мій - чотири на чотири.

Куди не глянь - то мур, куток і ріг.

Всю душу з'їв цей шлак лілово-сірий,

це плетиво заламаних доріг.

(„Весь обшир мій - чотири на чотири")

Хіба так пишуть „з метою підриву і ослаблення Радянської влади"? Або це зізнання:

Мені постав ти в доброті і гніві,

мій недобутий віче. В сто очей

за мною стежиш, стежиш з-за плечей.

Не доберу, де праві, а де ліві.

Той недобутий час мене пече,

вогнем обмерзлу душу спопеляє.

(„Мені постав ти в доброті і гніві")

Багаторічними фальшиво щирими, а нерідко - й щирими, від усього серця, поетичними „молебнями" на честь і во славу Сталіна, його „мудрої ленінської політики" ми досягли серйозної девальвації поезії, художнього слова і слова взагалі, тому до сих пір з підозрілістю прислухаємося до мінорних тональностей в поетичних рядках, з недовірою ставимося до незвичайного поетичного образу, символ нас лякає, - а що цим хотів сказати автор? - сумніви, переживання, розпач в поезії нас насторожують, а редакторів змушують дозувати радість і печаль, досягаючи начебто гармонійної рівноваги. Але ж поезія не систематизує почуття, не визначає раціонально якісь стабільні стани, а вивільняє почуття, очищає душу, допомагає добути бодай на якусь мить радість морального самоочищення.

Чи може в когось виникнути сумнів у щирості, в правдивості цього безжального анатомування своїх помилок і невдач? Ні, бо це є, врешті-решт, поезія, яка повинна заговорити до сьогоднішнього читача, а вона, не сумніваюсь, відтворює правдиву рентгенограму його настроїв і переживань:

Весь ранок сонце світить справа.

На північ їдемо глуху.

Яка тяжка ти, чорна славо,

Що перестрілась на шляху.

Взяла за руку, осоружна,

І в бездоріжжя повела.

(„Весь ранок сонце світить справа")

Якби Василь Стус творив і скаржився, апелював і бунтував „з метою підриву і ослаблення Радянської влади", то хіба він називав би свою, добуту начебто на грунті антирадянської діяльності, славу чорною, хіба він називав би її тяжкою, осоружною, такою, яка повела його на бездоріжжя? Звісно, ні. Хіба коли людина усвідомлено творить якусь політичну акцію, а у судовій справі Василя Стуса відзначено, що він виготовляв, зберігав і поширював антирадянські документи, хіба в такому випадку може людина заявити: „Не доберу, де праві, а де ліві?" Мова йде передусім про тлумачення вчинків і дій Василя Стуса як громадянина і поета, який жив болями, трагедіями і надіями рідного народу і саме в ім'я його майбутнього підняв свій голос, прирік себе на смерть.

Поет відчуває, що ним опановує якась нова нестримна сила, вона стимулює його до концентрації волі („Усе вбери у себе, все замкни, обперезавши обручем залізним свій безберегий розпач"), до відродження надії на повернення на шлях від смерті до життя. Смерть трактується як моральне очищення і духовне відродження.

Не все з творчої спадщини Василя Стуса збереглося, але з того, що залишилося в рідних і близьких, можна судити про зміну поглядів на своє майбутнє і на розвиток своїх ідейно-світоглядних принципів. Поступово у ньому визріває потреба осмислити, визначити і образно виразити своє, як на митця, як на художника, призначення і роль у цій драматичній ситуації. Підсвідомо закрадається думка про жертовність своєї, як художника, долі, про якусь свою фатальну приреченість, якій він повинен підкоритися і вже далі нести хрест, уготований долею і місією мученика. Спочатку ці ідеї ледве „прозирають" поміж рядками, але поступово міцніють, бо знаходять історичні аналоги, передусім із долею улюбленого ним Шевченка, з долею М. Чернишевського, виходять на рівень символічних узагальнень:

Над цей тюремний мур, над цю журу

і над Софіївську дзвіницю зносить

мене мій дух. Нехай-но і помру -

та він за мене відтонкоголосить

три тисячі пропащих вечорів,

три тисячі світанків, що зблудили,

як оленями йшли між чагарів

і, мертвого, мене не розбудили.

(„Усе моє життя в інвентарі...")

Поет намагається перебороти хвилини розпачу, підсилені усвідомленням відірваності від рідної землі, самотністю, а отже - посиленням переконання, що його осуджують навіть і деякі друзі цим холодним полишанням у безвісті й самотині:

І край чужинецький тебе опочив,

довкола лиш сопки й розпадки,

а від товариства, з ким дружбу водив,

ні чутки, ні звістки, ні гадки.

(„І край чужинецький тебе опочив...")

В поезіях митця зринає то образ ящірки, яка напризволяще свій лишає хвіст між розпеченим камінням, аби винести обривок тіла і вигоїти дух, „що вже смертельно захворів на пам'ять", то образ Ікара, якого він закликає злетіти у надвиш, де сонце, і там розпалити нагірний свій біль і здобути останню покуту. Стус шукає в цій печалі й безмежній самоті шляхи повернення до себе самого, стомленого від жорстокої несправедливості, ослабленого розлукою і непевністю своєї долі.

Невже я сам-один на цілий світ,

вогненний скалок вікового гніву,

пізнав себе і долю цю зрадливу,

щоб проклинати чужинецький світ.

(„Докучило! Нема мені вітчизни...")

Амплітуда його настроїв величезна, сягає катастрофічної перенапруги. Йому здається, що весь світ повстає супроти нього - і „дрімучий Київ здибився буй-туром, лукавим косить оком і незлим", і ці мури, які „швидше вб'ють, ніж пустять. Швидше вб'ють", і місяць, цей „самовбивця і відьмак", і колючий посмерк, який „наповзає в вузьке і тоскне, як сосна, вікно", і небо, яке стало меншати, - лишаються лиш гони мрії:

толока поетів

і прихисток невдах, котрим відрада

спогадувань - єдина з нагород,

що безоглядно їм дала поразка.

(„Не зближуйся. На відстані спішись...")

Та нерідко спогади огортаються ідилічними, з посиленою дозою мінорності, описами окремих ситуацій із дитинства, перебування в армії, на відпочинку з сім'єю і друзями... Він шукає наснаги, віри, способів долання меж, навикання і наповнення свого внутрішнього світу якоюсь новою метою.

Особливо важко переживає Василь Стус розлуку з дружиною і маленьким сином. Їхні образи виринають у снах, з'являються у теміні безсоння, проступають на холодних мурах, запитують і кличуть, сповідують і знесилюють почуття болю серця до німих, безслізних скорбот.

Ти є в мені. І так пробудеш вічно,

свічо моя пекельна. У біді,

вже напівмертвий, я в тобі єдиній

собі вертаю певність, що живий,

і жив, і житиму, щоб пам'ятати

нещастя щасть і злигоднів розкоші,

як молодість утрачену свою,

жоно моя загублена!

(„Ти десь живеш на призабутім березі...").

Усе частіше в його поезіях з'являються релігійні образи, звучать молитовні інтонації, вірші-сповіді переростають в клятви-запевнення вистояти, здолати зневіру, упевнитися в силі духу, вибороти для себе надію на свою правоту, утвердитися в стоїчності цього протистояння, свого щораз посилюваного спротиву владі як силі, що обмежує його свободу, ущемлює можливість вибору.

Весь білий світ - постав супроти,

аж смертний пробиває піт.

І дух твій, збитий в околіт,

в єдиній постає досаді,

в єдиній люті - нею й стій.

І жодній не корися владі -

бодай в затятості своїй.

(„Довкола мене - смертна туга...")

Василь Стус з особливою гостротою індивідуального сприйняття реагує на свої настрої, переживання і відтворює їх окремими імпресіоністичними мазками. Але кожний його бунтівливий спротив будь-якому наказові, що, зрозуміло, в тих умовах асоціювався з владою, системою, розцінювався прямолінійно, як політичний, як ідеологічний, хоч на перших порах був насамперед виявом непокірного характеру і певної позиції.

Тоді ж усякий незалежний погляд сприймався як ідеологема майже автоматично на терені нашої культури, літератури і мистецтва, чим апріорно заперечувалося право на художнє життя ідей, м'яко кажучи, нетолерантних щодо домінуючих у суспільстві думок, а якщо точніше, таких, що допускали в радянській літературі соціалістичний плюралізм. На поетичну, підкреслюю - поетичну! - творчість Василя Стуса в цілому такого роду ідеологему, яка б заперечила її естетичну цінність, накласти неможливо, немає для цього підстав. Внаслідок інтенсивного „перегорання" емоцій на вогні спротиву з-під його пера з'явилися поезії, які витлумачуються ще й до сьогодні однозначно - як антирадянські. Важко уявити душевний стан поета в період слідства, загрози першого ув'язнення, а згодом і другого. Не задля виправдання, а заради справедливості зважимо на друге покарання - десять років позбавлення волі і п'ять років - заслання. Цей вирок оголошений 2 жовтня 1980 року Судовою колегією в кримінальних справах Київського міського суду. Це була свідома жорстока акція: ізолювати бунтівливого поета, задушити його дух, замкнути велику енергію спротиву в тюрмі, врешті-решт, задушити поета і борця. На жаль, цього досягти вдалося.

Мабуть, уже тоді з'явилися „Трени М. Г. Чернишевського", які розпочинаються таким їдким, безжально категоричним присудом:

Народе мій, коли тобі проститься

крик передсмертний і тяжка сльоза

розстріляних, замучених, забитих

по соловках, сибірах, магаданах.

Державо напівсонця, напівтьми,

ти крутишся у гадину, відколи

тобою неспокутий трусить гріх

і докори сумління дух потворять.

В цілому творчість митця слід розглядати на історичному тлі відображеної ним реальності, в системі його поетики і в художньому контексті творчості Василя Симоненка і Ліни Костенко, Миколи Вінгранівського та Івана Драча. Та, врешті-решт, чому не звірити його ідейні акценти з тими ідейно-смисловими наголосами, які звучать у творчості Миколи Хвильового і Євгена Замятіна, Миколи Куліша і Михайла Булгакова, Валер'яна Підмогильного і Андрія Платонова, а якщо ближче в часі - в „Соборі" Олеся Гончара і „Печальному детективі" Віктора Астаф'єва, „Катастрофі" Володимира Дрозда і „Пласі" Чингіза Айтматова, в „Івані" Івана Чендея... Скажете: таж Василь Стус був осуджений - і раз, і вдруге - за антирадянську діяльність, як це можна не враховувати? Ще раз подумаємо: чи була це антирадянська діяльність?

І як тлумачити цю сталінську кримінальну тезу? Не можна відштовхуватися від тієї сумнозвісної ідеологеми, яка „вимагає" розглядати мистецтво лише як придаток до ідеології. На жаль, ця модель радянського мистецтва, яка бере початок ще з 20-х років, вкрай повільно відходить у минуле, і тому важко доводити її апологетам, що мистецтво - це особливий, специфічний спосіб пізнання реальності.

Переживається, скажімо, реальна ситуація, пов'язана з ущемленням гідності поета або з свавільним рішенням табірного начальства, а коли вона трансформується в поетичний образ, то реальна подія опиняється в символічному ореолі і мимоволі дістає знак узагальнення, а отже - здатність перенесення уявою читача на інший, як правило, вищий рівень - вже аніскільки не поодинокого факту.

Інтенсивне внутрішнє життя і сувора реальність унормованого, пов'язаного приписами, обов'язковостями, заборонами буття боляче перетиналися, викрешуючи іскри гніву, протесту, відчаю, зневіри. Але чи могло бути інакше? За власним визначенням, Стус був „примусово приріднений" до якогось мовчазного сфінкса, який не здатен збагнути рій думок поета, що ними він бомбардує щодня, щогодини його кам'яну твердь.

Пам'ятаймо:

Біда так тяжко пише мною,

так тяжко мною пише біль.

Саме біль пише поетом, а не закута в систему світоглядних засад ненависть чи злоба. Митець боїться без міри ожорсточитися, адже усвідомлює й намагається умиротворити свої почуття, опанувати цільність світосприйняття, відчути поетичну гармонію буття, наповненого високим смислом, він дедалі частіше задумується над необхідністю узагальнення життєвого свого шляху і наближенням його фізичного завершення. Відчуває, що як поет, як духовна субстанція він незнищенний, тому заглиблюється у мотиви своєї поведінки, потерпає про збереження честі, внутрішньої порядності, особливо про те, щоб його вірші як документи художницького життя були щирими, відзначалися підвищеною образною лаконічністю:

Як добре те, що смерті не боюсь я

і не питаю, чи тяжкий мій хрест,

що перед вами, судді, не клонюся

в передчутті недовідомих верст,

що жив, любив і не набрався скверни,

ненависті, прокльону, каяття.

Народе мій, до тебе я ще верну,

як в смерті обернуся до життя

своїм стражденним і незлим обличчям.

Як син, тобі доземно уклонюсь

і чесно гляну в чесні твої очі

і в смерті з рідним краєм поріднюсь.

Вірші народжуються на тих рівнях душевних злетів і зламів, які відповідали його внутрішнім станам. У творчості поета переважають вірші-настрої, вірші-переживання, глибока внутрішня робота думки зумовила підвищену образну місткість і прозорість синтетичного узагальнення. Більшість його віршів відзначається різноманітністю рим, інтонаційною і мелодичною гнучкістю, вони вичерпно передають порухи душі та відкривають нові грані поетичної думки. Водночас митець тяжіє до нагромадження образів у творах, прагне до смислової „надбудови" звичних слів і образів, особливо - до концентрації смислу шляхом нарощення слова („додосвітки і надсмеркання", „наверх, наниз, пажиття і паскін", „смертеіснування і життєсмерть", „світ притужний", „пустеля молодощасть", „усевитончуваний крик", „обнавісніла всенищівність роду", „всевидюща доля", „сторчоголовий світ", „рвань всеперелетів" та ін.) або розриває слова і переносить смисл на новий рядок з метою посилення змістової енергії й чіткішої акцентації думки. Та передусім вражає у поезії Василя Стуса повна розкутість почуттів, безжальне вивільнення болю - без озирань, як на межі життя і смерті, без бажання повернутися назад, у життя. І хоча він просить Бога сподобити високого завершення земного буття, проте сумніви щодо його жертовності зринають в його душі:

Довкола вистигла земна товща.

Я магма магми, голос болю болю.

Що ж ти надбав? Увесь у грунт угруз.

З семи небес упав сторч головою.

А справді, є десь небо над тобою -

за кучугурами камінних друз?

(„Ще трохи краще край Господніх брам...").

Мотиви Шевченкових поезій, що дедалі частіше вплітаються в настрої його поезій, повторюючи нерідко й образний ряд, і ритмомелодику вірша, звучать все елегійніше, немов поет свідчить про когось іншого, долю якого він „вичитує" з душі зболілої і пригаслої:

Втечу од світу й дамся самоті,

заслуханий, мов кинута бандура

останнім бандуристом у степу.

Хай мною вишумовують вітри,

могили тужать і Дніпро далекий

в низькі баси всиляє хлюпіт свій.

В поетовій свідомості поступово утверджується думка про вищу доцільність страждань, бо гіркі переживання і різкі перепади настроїв, мрій, спогадів викрешували іскри поезії.

Благословляю твою сваволю,

дорого долі, дорого болю.

На всерозхресті люті і жаху,

на всепрозрінні смертного скрику

дай, Україно, гордого шляху,

дай, Україно, гордого лику.

(„Уже Софія відструменіла...")

Образ „дороги долі", „дороги болю" виводить стихію подій реального буття на рівень логічної закономірності, навіть якогось месіанського призначення власної життєвої долі, хоч, безперечно, Стус не прирікав себе заздалегідь на жертовність. Обставини життя мимоволі визначили саме такий драматичний розвиток подій, і поет вхопився, мов за рятівну „зелену паличку", за це страдницьке своє покликання:

Сховатися од долі - не судилось.

Ударив грім - і зразу шкереберть

пішло життя. І ось ти - все,

що снилось

як смертеіснування й життєсмерть.

Тож іспитуй, як золото, на пробу

коханих, рідних, друзів і дітей:

а чи підуть крізь сто твоїх смертей

тобі услід? А чи твою подобу

збагнуть - бодай в кінці життя?

Чи серцем не жахнуться од ознобу

на цих всебідах? О, коли б знаття...

(„Сховатися од долі - не судилось...")

Він визнає свою фізичну здоланість і приймає її стоїчно, як фатум. Разом з тим це відчуття смертеприреченості захоплює його, втішає й допомагає усвідомити вищу доцільність того, що сталося. Жертовність розпросторюється на все, чим жив поет, навіть більше того - „вимагає" повсякчасної поживи, аби цей вогонь розгорявся і підтримував багаття поетичного палахкотіння. І „мука жертовна, і жертовна молитва, жертовна клятьба, жертовна любов і прокльони" - вивищують його над реальним станом речей, виправдовують і певною мірою ослаблюють фізичні страждання, гоять хворобливі стани, руйнують межу між філософським примиренням зі смертю і природним інстинктом збереження життя. Стус категорично запевняє:

Довіку не буде із мене раба,

душа поневажить полони...

І плекає думку, що ним створена поетична, наповнена його світлом вічність, в якій він примирив добро і зло. Тому душі „радісно вмерти, бо світ цей сліпить, бо суще не любить живого".

Для поета зробити вибір - означає здобути свободу. Свободу внутрішню, навіть якщо вона, ця свобода, загрожує муками нового вибору. Митець не вважає, що місія страдника природна і бажана. Інакше він би не написав:

Ми розминулися з життям.

Не тим, напевне, брались шляхом

і марне марним вороттям

на первопуть свою.

(„Довкола мене цвинтар душ...")

В кінцевому підсумку Стус обриває усі сподівання на повернення, ожорсточує присуд самому собі до тотальної відчуженості від усього того, що якоюсь мірою обнадіювало та сповнювало вірою у повернення на Україну: „попереду прірва. І ока не мруж"...

Прощай, Україно, моя Україно,

чужа Україно, навіки прощай.

З такими думками і настроями завершувалося творче життя гордого, чесного, незалежного сина України. А починалося ж інакше. Іншою тональністю молодого поетичного голосу, іншою ціннісною орієнтацією на реалізацію себе як творчої індивідуальності:

Вперед, керманичу! Хай юність догорить -

ми віддані життю, і нам віддасться в славі!

Так патетично, з юнацькою розкриленістю вигукнув він у 1959 році, і цей світлий романтичний пафос проймає переважну більшість віршів із сподіваної збірки „Зимові дерева". Зібрав Василь Стус для неї вірші за п'ятнадцять років здебільшого спонтанної, вповні не усвідомленої як поетична творчість, праці. То вірші юнацькі, ліричні, напоєні якимось пантеїстичним захопленням світом природи, величних передчуттів і слави, і кохання, і роботи до самозабуття.

Жорстоке коло безнадії і відчаю невмолимо замикалося, щоб розірватися смертю на примусових роботах у таборі на Уралі в ніч з 3 на 4 вересня 1985 року.

8 січня 1988 року В. Стусу виповнилося п'ятдесят. Виповнилося без нього. І без нашої, бодай скромної, згадки про поета.

Як переконуємося, щоб „прочитати" поезію В. Стуса без упередження і без нарочитої ідеологізації кожного образу чи символу, необхідно вийти на відповідний масштаб чуттєвості і уяви. Більше того - слід враховувати, що домінуючим ліричним самопочуттям поета були віра і трагізм.

Так сталося, що в житті й творчості В. Стуса грань між реальним соціальним його статусом і поезією, по суті, стерлася, і саме тому силове поле його емоційних напруг є таким притяжливим. Художницька думка поета набула особливої напруги під тиском сучасних йому обставин.

„Самособоюнаповнювання" - це слово-образ вичерпно передає стан внутрішнього пережиття В. Стусом своєї долі. Енергія йде в душу і там викликає вогонь, який спонтанно виривається на простір вірша. Хвилі настроїв то заливають цей вогонь, пригнічують енергію творення поезії, то відступають, затихають - і вогонь душі якусь мить палахкотить спокійно, переплавляючи емоції в розважливий аналіз реальної ситуації. Оце повсякчасне повернення в себе, внутрішній конфлікт з самим собою, безкомпромісним і гордим в боротьбі за збереження себе як митця, бо ж певний компроміс, як не кажіть, а міг би полегшити його долю, оце постійне озирання назад із надією виправдати, що сталося, і змиритися з ним, щоб вижити і творити, нагадує поетичну Голгофу, на яку сходив Стус і на якій він замірився прикувати себе на хресті скорботи і жертовності. Скорботи, вирощеної на осмисленні трагічної долі українського народу, і жертовності в ім'я щасливішого історичного майбуття рідної України.
﻿

# data[].attributes.attachment_link.title
Життя і творчість Василя Стуса

# data[].attributes.attachment_link.description
(1938 - 1985) Василь Семенович Стус - український поет, літературознавець, правозахисник. Народився 6 січня 1938р. в селі Рахнівка на Вінниччині. Закінчив філологічний факультет Донецького педінституту, вчителював, працював у газеті. 1963р. вступив до аспірантури Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР у Києві, звідки його було відраховано за протести проти арештів у середовищі української інтелігенції.

# data[].attributes.headline
Дуже цікава лекція

# data[].attributes.subject
Дуже цікава лекція

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Стус: поет світового калібру

# data[].attributes.attachment_link.title
За що був заборонений Василь Стус в СРСР? Ірина Фаріон | Велич особистості | грудень '14

# data[].attributes.headline
Лірник Сашко. Біографія

# data[].attributes.subject
Лірник Сашко. Біографія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олександр Іванович Власюк, відоміший під ім'ям Сашко Лірник - казкар-лірник, інженер-будівельник та кораблебудівельник, колишній учасник київського гурту "Вій", сценарист, актор, телеведучий, автор телепрограм. Був членом журі фестивалю авторської пісні "Срібна підкова", постійний учасник фестивалів "Країна Мрій", "Шешори", "День Незалежності з Махном", "Етноеволюція", "Трипільське Коло". Володар почесного звання "Заслужений працівник культури України". Володіє такими музичними інструментами, як колісна ліра, варган, бубон, гітара. Має учнів в Україні, Росії і США.

Життєпис

Народився Сашко Лірник 24 січня 1963 року в місті Умань, де мешкав у старому будинку родини графа Потоцького. В інтерв'ю радіостанції "Голос Свободи" підтвердив, що приблизно у 1985-1997 проживав у Росії, в Мурманську, де створив українське земляцтво. Зрештою повернувся в Україну. Нині мешкає у Києві.

В 1999-2002 роках - автор і ведучий телепередачі "Казки лірника Сашка".

У 2003 році диск "Казки лірника Сашка для дорослих і дітей" був визнаний найкращим альбомом України (опитування журналу "Політика і культура").

З 2010 року - автор і ведучий програми для дітей "Світанок" на каналі ICTV. У грудні 2011 року програма для дітей "Світанок" на каналі ICTV була закрита.

Сашко Лірник написав і поставив чотири "Зіркові вертепи" 2008, 2009, 2010, 2011 років на фестивалях "Карпатія". Записував пісні з гуртами "Рутенія", "Чур", "Вій", "Кому Вниз", знявся у кліпі гурту "Тінь Сонця". Зараз знімає художній фільм за мотивами своєї казки "Про вдову Ганну Шулячку, Чорного козака і страшне закляття", в якому грає одну із ролей. Ведучий фестивалю "Українське Різдво" в Оперному театрі м. Києва.

Брав участь у багатьох етно та музичних фестивалях як казкар-лірник.

Сашко Лірник написав і поставив "Зірковий Новорічний Вертеп" на Майдані Незалежності в Києві у 2014 році[6], який визнано найкращим новорічним шоу в Україні 2014 року.

У 2014 році на екрани вийшов мультсеріал "Моя країна Україна" за сценарієм Сашка Лірника - 26 серій, який він і озвучував і є головним героєм разом із своїм котом Воркотом.

2011 року у видавництві Олега Петренка-Заневського "Сіма видає" вперше вийшла книжка "Казки Лірника Сашка". У 2013 році це видання на Інтернаціональній виставці ілюстраторів дитячої книжки "Mostra degli Illustratori" (Болонський дитячий книжковий ярмарок) було обране до 50 найкращих художніх творів з понад 3200 заявлених зі всього світу[7]. У 2014 році вийшла книжка "Казки Лірника Сашка" (видавництво "Зелений Пес"), яка стала лідером в рейтингу українських книжок.

Постійний організатор, сценарист-постановник і учасник дитячих свят на Миколая у Києві, Відні, Варшаві, Монреалі, Торонто і Празі.

У2015 році очолив рейтинг найпопулярніших блогерів України на SITE.UA

Єдиний артист у світі,якому дзвонять бійці з фронту з проханням розказати по телефону казки "для бліндажа".

Постійно їздить на передній край фронту з концертами, організовує волонтерську допомогу.

Організатор "Агітпотягу на Схід" .

Улюблений артист українських воїнів. Організовував і проводив концерти для бійців в Мар"їнці, Красногорівці,Пісках, Маріуполі,Широкіному, на шахті "Бутовка",Авдіївці,Волновасі, і т.д.

У 2016 році за волонтерську роботу і виступи на фронті отримав нагороду Генерального Штабу ЗСУ "За заслуги перед Збройними Силами України"

Автор ідеї, організатор і режисер - постановник концерту для ветеранів АТО до 25- ліття Збройних Сил України в Києві. В концерті вперше в Україні найвідоміші українські рок-гурти ( "Брати Гадюкіни", "Тінь Сонця", "Вій", "От Вінта", "Багіров Бенд" ) виступили разом із Оркестром ЗСУ і зіграли спільно свої композиції.

Твори

Записав 5 альбомів(CD)

Лірник Сашко - "Казки лірника Сашка" (аудіокнига MP3), присвятив своєму батькові - Власюку Івану Семеновичу[8];

Лірник Сашко - "Дорослим і дітям" (аудіокнига MP3);

Лірник Сашко - "Химерні оповіді" (аудіокнига MP3);

Лірник Сашко - "Казки для старшеньких" (аудіокнига МР3);

Лірник Сашко - "Музика і пісні з казок Лірника Сашка" (аудіокнига МР3);

Опубліковано дві книги казок

Олександр Власюк. Казки лірника Сашка. - ВД АДЕФ-Україна на замовлення видавництва Олега Петренка-Заневського "Сіма видає", 2011. - 32 с. - ISBN 978-966-2036-03-9.

Сашко Лірник. Казки Лірника Сашка. - К.: Гамазин, 2014. - 72 с. - ISBN 978-966-279-010-8.

Написав сценарій повнометражного мультфільму "Про чотири роги і козацький рід"[1]. Для Українського радіо записав "Ніч перед Різдвом". Автор сценарію музичного кліпу О.Скрипки "Щедрик" та сценарію спектаклю "Чорний Козак" для українського театру в Торонто.

Премії, відзнаки та нагороди

2000 - дитячим журі обраний "найкращим дитячим письменником України".

2009 - Указом Президента України присвоєно почесне звання "Заслужений працівник культури України".[9].

2010 - приз глядацьких симпатій та лауреат кінофестивалю "Відкрита Ніч" за найкращий сценарій (мультсеріал "Моя країна-Україна", який сам і озвучував).

2011 - перший лауреат номінації "Золоте перо", за рішенням дитячого читацького журі.

2014 - нагороджено ювілейною відзнакою "200 років з Дня народження Т. Г. Шевченка" за вклад в розвиток української культури.

2016 - нагорода Генерального Штабу ЗСУ "За заслуги перед Збройними Силами України"

# data[].attributes.attachment_link.title
Лірник Сашко: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Олександр Іванович Власюк, відоміший під ім'ям Сашко Лірник - казкар-лірник, інженер-будівельник та кораблебудівельник, колишній учасник київського гурту "Вій", сценарист, актор, телеведучий, автор телепрограм. Був членом журі фестивалю авторської пісні "Срібна підкова", постійний учасник фестивалів "Країна Мрій", "Шешори", "День Незалежності з Махном", "Етноеволюція", "Трипільське Коло". Володар почесного звання "Заслужений працівник культури України".

# data[].attributes.headline
Лірник Сашко. Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Лірник Сашко. Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Лірник Сашко - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Лірник Сашко - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка "Хлопець Петро і московський троль" Сашко Лірник

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка "Іванів сон" Сашко Лірник

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка "Як Тимофій до пекла їздив" Сашко Лірник

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка «Кабанчик» Сашко Лірник

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка Чорне Серце - страшненька казка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Новини

# data[].attributes.attachment_link.title
Казки Лірника Сашка. Про скупих панів

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Новини

# data[].attributes.attachment_link.title
Казки Лірника Сашка. Що найцінніше

# data[].attributes.headline
Богдан Жолдак. Біографія

# data[].attributes.subject
Богдан Жолдак. Біографія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народився 13 лютого 1948 р. в Києві, батько - письменник Жолдак Олесь Іванович, мати - поетеса Єва Устимівна Нарубіна. Закінчив Спеціалізовану Школу № 87.

Закінчив філологічний факультет Київського Національного університету ім. Т. Шевченка ( 1972).

Був ведучим кількох телевізійних програм на УТ-1 та каналі "1+1" і щотижневої радіопередачі на першому каналі Національного радіо "Брехи - літературні зустрічі з Богданом Жолдаком". 2004 року взяв участь у виданні антології Страйк ілюзій, до якої увійшла його п'єса Чарований запорожець.

Працював на кіностудії "Рось" при АТ "Компанія „Рось"", викладав сценарну майстерність на кінофакультеті Київського державного інституту театрального мистецтва ім. І.Карпенка-Карого.

Був членом Національної спілки письменників України та Національної спілки кінематографістів України й об'єднання "Кінопис".

Як драматург створив гопак-оперу "Конотопська відьма" ( Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка, 1982), п'єси "Закоханий чорт" (Волинський український музично-драматичний театр ім. Т. Шевченка, 1986), "Глина" (1993, у співавт. з О. Чумаком). За його сценаріями знято кінофільми "Запорожець за Дунаєм" (1986, реж. О. Суярко, студія "Укртелефільм"), "Відьма" (1990, реж. Г. Шигаєва, Кіностудія імені Олександра Довженка), "Козаки йдуть" (1991, реж. С. Омельчук), "Іван та кобила" (1992, реж. В. Фесенко; обидва - Національний культурно-виробничий центр "Рось"), "Дорога на Січ" (у співавторстві, 1994, реж. С. Омельчук, Кіностудія імені Олександра Довженка).

Один із творців літературного напрямку динамічної прози, для якої характерна стислість і насиченість сюжету, навмисне "натуральна", "приземлена" тематика з елементами фізіологізму та еротики, підвищена виразність, у якій поєднані лірика, іронія й гротеск, а також мовна імпровізаційність, що виходить за межі словникового запасу. Окремі його твори перекладено на англійську, німецьку, хорватську, японську та інші мови. Автор численних прозових творів і лауреат літературних премій.

Оптимістично дивився на потенціал українського мистецтва, своєю вірою надихав співрозмовників і студентів, які у нього навчались.

Дружина Ірина - викладачка музики; їхня донька Дарина Жолдак (1981-2012) - відома українська кураторка мистецьких проектів і галеристка.

Богдан Жолдак - двоюрідний брат драматурга Валерія Жолдака. і двоюрідний дядько режисера Андрія Валерійовича Жолдака.

Помер 31 жовтня 2018 року після прочитаної для студентів лекції в Київському національному університеті театру, кіно і телебачення імені Івана Карпенка-Карого в результаті відриву тромбу.

Спокуси. - К.: Рад. письменник, 1991. - 203 с.

Яловичина. - К.: НКВЦ "Рось", 1991.

Як собака під танк. - Харків: Березіль, 1994.

Бог буває: ОГІУЄ Зіогіез. - К.: Факт, 1999. - 96 с.

Антиклімакс. - К.: Факт, 2001.

Гальманах. - К.: Факт, 2007. - 248 с.

Капосні капці. - К.: Грані-Т, 2008, 2010, серія "Сучасна дитяча проза".

Казкарик, або Казковий конструктор. - К.: Грані-Т, 2008.

Богдан Жолдак про Карпа Соленика, Йосипа Тимченка, Івана Піддубного, Юрія Кондратюка, Миколу Лукаша] / Б. Жолдак. - Київ : Грані-Т, 2009. - 125 с. - (Серія "Життя видатних дітей"). - ISBN 978-966-465-256-5

Коли генії плачуть. - К.: Грані-Т, 2009, серія "Дивний детектив-08".

Гаряча Арктика. - К.: Грані-Т, 2010.

Укри. - К.: А-ба-ба-га-ла-ма-га, 2015. - 224 с. - ISBN 978-617-585-087-9

Нестяма: збірка оповідань. - Львів: Видавництво Старого Лева, 2017. - 336 с.

Під зіркою Лукаша. - К.: ДУХ І ЛІТЕРА, 2018. - 320 с. (Серія "Постаті культури"). ISBN 978-966-378-564-6

1. 1990 - "Відьма" за мотивами сатирико-фантастичної повісті "Конотопська відьма" Г. Квітки-Основ'яненка

2. 1992 - "Іван та кобила"

3. 1994 - "Дорога на Січ" (в соавторстві з Сергієм Омельчуком та Леонідом Череватенко) - за мотивами роману Спиридона Черкасенка "Пригоди молодого лицаря. Роман з козацьких часів"

У червні 2018 підтримав відкритий лист діячів культури, політиків і правозахисників із закликом до світових лідерів виступити на захист ув'язненого у Росії українського режисера Олега Сенцова й інших політв'язнів.

Був членом Українського ПЕН.

Хто є хто в Україні. К., 1997. - С. 169;

Хто є хто в Україні. К., 2000. - С. 155.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жолдак Богдан Олексійович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Народився 13 лютого 1948 р. в Києві, батько - письменник Жолдак Олесь Іванович, мати - поетеса Єва Устимівна Нарубіна. Закінчив Спеціалізовану Школу № 87. Закінчив філологічний факультет Київського Національного університету ім. Т. Шевченка ( 1972). Був ведучим кількох телевізійних програм на УТ-1 та каналі "1+1" і щотижневої радіопередачі на першому каналі Національного радіо "Брехи - літературні зустрічі з Богданом Жолдаком".

# data[].attributes.headline
Бойова проза. АТО

# data[].attributes.subject
Бойова проза. АТО

# data[].attributes.attachment_link.title
Читать онлайн ”Укри. Бойова проза” - Жолдак Богдан - RuLit - Страница 1

# data[].attributes.attachment_link.description
Читать онлайн книгу Укри. Бойова проза автора Жолдак Богдан - RuLit - Страница 1

# data[].attributes.headline
Літогляд книги Б.Жолдака "Укри"

# data[].attributes.subject
Літогляд книги Б.Жолдака "Укри"

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Жолдак — Укри — Літогляд

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Наталена Королева

(3 березня 1888 - 1 липня 1966)

ДИВОСВІТИ НАТАЛЕНИ КОРОЛЕВОЇ

Тільки в 1988р. ми дізналися про Наталену Королеву, творчість якої могла б стати окрасою будь-якої розвиненої європейської літератури. На 100-річчя з дня народження письменниці відгукнулися журнали "Жовтень", "Українська мова і література в школі", "Радянське літературознавство", газети "Молода гвардія", "Літературна Україна". Спілка письменників України провела літературний вечір "Наталена Королева - український історичний белетрист". Не читавши більшості книжок, не знаючи достеменно навіть життєвого шляху письменниці, нелегко було говорити предметно про її творчість. В Україні донині не видано жодного твору Н. Королевої, а випущені в 30-х роках у Львові її книжки стали справжньою бібліографічною рідкістю, їх лічені примірники в наукових бібліотеках закриті для широкого читача. В останній рік життя письменниці у Пряшеві побачили світ дві її повісті "Сон тіні. 1313" (1966). Проте вони майже не дійшли до України. Цьому спричинилися як відомі події в Чехо-Словаччині 1968 року, так і чомусь одіозна на той час постать упорядника книги дра Ореста Зілинського. Кілька її примірників в особистих бібліотеках письменників і бібліофілів не могли створити загальної думки. Видання не було навіть прорецензоване, і самобутня творчість Н. Королевої після її смерті понад двадцять років залишалася забутою.

Останнім часом зріс інтерес до історичного минулого, заповнюються прогалини в історії української літератури і в літературний процес повертаються письменники, які з різних причин жили й працювали поза межами України. Ім'я Н. Королевої також викликає пильну зацікавленість. Н. Королева не належить до української еміграції. Не українка за походженням і освітою, вона прийшла в українську літературу, випробувавши свої сили в літературі французькій. Сталося так, що доля зв'язала її з українським письменником Василем Королівом-Старим, який уже в зрілому віці схилив талановиту письменницю до української літератури. Вона все життя була вдячна чоловікові за те, що вивів її "з інших далеких шляхів на шлях українського письменства". Гірко переживала письменниця свою самотність після смерті В. Короліва-Старого, не могла змиритися із забуттям, що супроводжувало її у 40-і - на початку 60-х років.

Спадщина письменниці не вивчена, частина її творів ще не видана, але і те, що свого часу побачило світ і доступне нині для прочитання, свідчить, що Н. Королева - видатне явище в історії української літератури. Вона внесла в українську прозу нові теми з античного і європейського світу, успішно продовживши традиції Лесі Українки. В цьому найбільша її заслуга. Опрацьовуючи історичні та біблійні теми, письменниця свідомо обходила теми української історії, але намагалася бодай якимись невидимими гранями пов'язати світ стародавніх Скіфії, Русі і України з світом античності й середньовіччя. Вона обновила деякі прозові жанри в українській літературі: довела до класичної віртуозності жанр історичної повісті, розкувала жанр літературної легенди, вдало поєднавши язичницький, античний, скіфський і староруський світи з біблійним, християнським. В традиційний стиль і образну мову української прози влився свіжий струмінь європейського письма. Лексика, фразеологія, точність образу і вислову, навіть синтаксичні конструкції речень відрізняють її художній текст від суто українського.

Н. Королева знайшла в українській літературі свій індивідуальний художній світ, для якого характерний симбіоз східної і західної культур, язичництва і християнства, синтез романського, арабського, греко-римського, візантійського і слов'янського стилів. Як вчений-археолог, ерудит, людина новітньої європейської культури, пишучи твори на світові теми, Н. Королева зовсім не переслідувала пізнавальні і популяризаторські цілі. В центрі її уваги - людина, її духовний світ. Герої творів письменниці - люди непересічні, біблійні, античні і міфологічні постаті, лицарі, винахідники, яких об'єднує жадоба знань, пошук істини, утвердження високих ідеалів загального добра, братерства і любові. За зовнішньою оболонкою світових тем творів Н. Королевої ми повинні побачити саме це, основне, що є наслідком болісних шукань письменниці, виявом її високого благородства, чистоти і шляхетності.

Життя письменниці, може, комусь нагадає фантастично-пригодницьку арабську казку, але насправді воно було тяжким і тривожним, суголосним тим історичним і суспільним катаклізмам, свідком і учасником яких вона була.

Наталена Королева народилася 3 березня 1888р. в селі Сан-Педро де Карденья біля м. Бургос у Північній Іспанії. Повне її ім'я за старовинним іспанським звичаєм: Кармен-Альфонса-Фернанда-Естрелья-Наталена. Мати майбутньої письменниці Марія-Клара де Кастро Лачерда Медіна-селі померла при пологах. Вона походила із старовинного іспанського роду Лачерда. Батько Наталени - польський граф Адріан-Юрій Дунін-Борковський - займався археологією, жив переважно у Франції. Родовий маєток його матері Теофілі з литовського роду Домонтовичів знаходився у с. Великі Борки на Волині. Батько А.-Ю. Дуніна-Борковського Адам Дунін-Борковський загинув під час польського повстання 1863р., його майно було конфісковане царським урядом. Наталену одразу після народження взяла до себе бабуся Теофіля, у якої вона жила до п'яти років. Після смерті бабусі дівчинку забрав до Іспанії материн брат Еугеніо, старшина королівської гвардії, згодом католицький священик. Там нею опікувалась також тітка Інеса. Наталену віддали на виховання в монастир Нотр-Дам де Сіон у французьких Піренеях, де вона пробула майже дванадцать років. Пізніше Н. Королева з великим пієтетом згадувала монастир Нотр-Дам, де формувалась як особистість, вчилася добру, милосердю, самопожертві. Студіювала мови, філософію, історію, археологію, медицину, музику, співи. Часто вона бувала у своїх іспанських родичів. Вчилася їздити на конях, фехтувати, стріляти. Тим часом батько одружився вдруге з Людмилою Лось, що походила із знатного чеського роду і мала маєток в містечку Красне біля Львова. Оселилися в Києві, і мачуха забажала, щоб її падчерка продовжувала тут навчання. Восени 1904р. сімнадцятирічна Наталена приїздить до Києва. На цей час вона вже знала іспанську, французьку, латинську, італійську, арабську мови, з дитинства трохи пам'ятала українську й польську. В сім'ї розмовною була французька. Освоївши російську мову, дівчина вступила до київського Інституту шляхетних дівчат, який закінчила через два роки.

Програма не була особливо обтяжливою. Насамперед тут мали навчити "манір", "доброї поведінки" та "мистецтва обертатися в товаристві собі рівних". Все інше було другорядним. Пізніше, у повісті "Без коріння", письменниця так охарактеризувала життя в цьому інституті: "Одноманітне інститутське життя таке ж далеке їй (героїні твору. - О. М.) і чуже, як і першого дня, коли вона опинилася поміж цими сливе дорослими дівчатами, які мали або так часто попадали в психіку дітей, що були примушені нудитись у хаті в дощовий день". Наталена стала свідком справжньої війни між вихованками й вихователями, спостерігала, як "класні дами" ненавиділи й переслідували своїх учениць. Уже на схилі віку, у 1962р., в одному з листів письменниця згадувала про те, "як колись жилося в Києві, як за ті часи виховували дівчат, як поводились "маючі владу", і доходила невтішного висновку: "На думку мою - були то кошмарні часи й звичаї, яких ані навмисне не вигадаєш!" Та не зважаючи ні на що, молода Н. Королева вийшла чистою й неозлобленою з цього закладу. Мачуха не сприйняла її, не хотіла та й не могла побачити в ній особистості, що має свої життєві принципи. Їй готували вторований шлях для дівчат її стану - вигідне одруження і спокійне існування. Батьки підшукали й нареченого - бравого гусара російської армії. Наталена й чути не хотіла про одруження і поїхала здобувати вищу освіту. Спочатку вчилася в Петербурзі, закінчила тут археологічний інститут, одержала ступінь доктора археології за праці з литовської старовини, потім зайнялася єгиптологією і водночас вчилася в Петербурзькій мистецькій академії, після закінчення якої одержала диплом "вільного художника", мала свої художні виставки в Петербурзі й Варшаві. Контакти з батьком і мачухою не налагоджувались, бо вони наполягали на її одруженні з нелюбом. Тоді Наталена йде на нечуваний у шляхетському роду вчинок - вступає до французького Михайлівського театру в Петербурзі, а згодом укладає контракт з паризьким "Theatre Gymnase", що гастролював тоді в столиці. Незважаючи на успіх на сцені, театральна кар'єра Наталени не вдалася через слабке здоров'я. Вона залишає театр, лікується на Закавказзі, а потім виїжджає в Західну Європу, де продовжує лікування, займається улюбленою справою - мистецтвом і археологією. Ці роки були чи не найкращими в її сповненому тривог житті. Вона побувала в Іспанії, Франції, Італії, країнах Близького Сходу, знову виступила в оперних театрах Парижа і Венеції (співала партію Кармен в опері Ж. Бізе), взяла участь в археологічних розкопках Помпей і в Єгипті, з 1909р. почала системачно виступати з художніми творами і науковими статтями у французьких літературних і наукових журналах.

Перша світова війна застає Н. Королеву в Києві: вона приїхала до хворого батька, який невдовзі й помер. Тут за нею було встановлено поліційний нагляд, на квартирі вчинено обшук. Не маючи змоги виїхати (кордони було закрито), вона (через товариство Червоного Хреста) стає сестрою милосердя в російській армії. Майже три роки пробула Наталена на війні, одержала солдатський хрест "За храбрость", три поранення, тиф і кілька запалень легенів. Пізніше письменниця згадувала, що хрест "За храбрость" їй дали тільки за те, що під час ворожого обстрілу залишилася з пораненими вояками, виконавши свій звичайний обов'язок.

Особисте життя Н. Королевої під час війни склалося драматично. Вона одружилася з офіцером російської армії і громадянином Ірану, що служив у "дикій дивізії", - Іскандером Гакгаманіш ібн Курушем, який невдовзі загинув під Варшавою. Відпровадивши домовину з тілом чоловіка до Ірану, Наталена повернулася до Києва.

# data[].attributes.attachment_link.title
Королева Наталена Андріанівна: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Наталена Королева (3 березня 1888 - 1 липня 1966) ДИВОСВІТИ НАТАЛЕНИ КОРОЛЕВОЇ Тільки в 1988р. ми дізналися про Наталену Королеву, творчість якої могла б стати окрасою будь-якої розвиненої європейської літератури. На 100-річчя з дня народження письменниці відгукнулися журнали "Жовтень", "Українська мова і література в школі", "Радянське літературознавство", газети "Молода гвардія", "Літературна Україна".

# data[].attributes.headline
Наталена Королева. Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Наталена Королева. Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Королева Наталена - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Королева Наталена Андріанівна - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана Новицька

# data[].attributes.attachment_link.title
НЕВИГАДАНІ ІСТОРІЇ № 29 (письменниця Наталена Королева)

# data[].attributes.attachment_link.title
Королева Наталена – іспанська графиня, що була більшою українкою за самих українців

# data[].attributes.headline
Легенди старокиївські. Королева Наталена. Аудіокнига українською

# data[].attributes.subject
Легенди старокиївські. Королева Наталена. Аудіокнига українською

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Замріяний КАЗКАР

# data[].attributes.attachment_link.title
Легенди старокиївські Королева Наталена Аудіокнига українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Забіла Наталя Львівна: Життя та творчість на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Життя та творчість Наталі Забіли — читати детальну інформацію про персону, історію життя та творчість

# data[].attributes.headline
Забіла Наталя. Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Забіла Наталя. Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Забіла Наталя - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Забіла Наталя Львівна - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Наталя Забіла. Дитячі збірки. Сайт "Розвивайко"

# data[].attributes.subject
Наталя Забіла. Дитячі збірки. Сайт "Розвивайко"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Наталя Забіла

Сторінки життя і творчості

Наталя Львівна Забіла - перший лауреат Республіканської літературної премії ім. Лесі Українки, по праву вважається зачинателькою сучасної української дитячої літератури.

Творчий шлях письменниці був досить довгим. Наталя Забіла народилася 5 березня 1903 року в Санкт-Петербурзі, в родині, де живопис, музика, література були органічною частиною сімейного життя. Дід її - відомий скульптор П. Забіла (Забела). Родинні зв'язки єднають письменницю з уславленими живописцями М. Ґе та О. Врубелем, письменниками Толстими.

Маленька Наталя рано почала цікавитися літературою, яка згодом стала справою її життя. З дитячих років пробувала вона писати вірші.

1917 року сім'я майбутньої письменниці переїхала в Україну, де поселилася поблизу міста Харкова в невеличкому селищі Люботин (нині місто).

Ще 16-річною Н. Забіла почала працювати вчителькою, згодом закінчила Харківський інститут народної освіти.

1924 року, будучи студенткою, Н. Забіла надрукувала свій перший вірш. Відтоді дедалі частіше її твори з'являються в багатьох українських газетах та журналах, а в 1926-1927 рр. виходять перші книжки. З того часу письменниця створила понад сто п'ятдесят збірок та окремих книжок, переклала українською мовою твори О. Пушкіна, С. Михалкова, Л. Квітки, "Слово о полку Ігоревім" тощо.

У роки війни жила і писала Наталя Забіла вірші в Казахстані. Повернувшись до України, очолювала Харківську письменницьку організацію, до 1947 року редагувала журнал "Барвінок".

Чим приваблюють юного читача твори Наталі Забіли? Насамперед - материнською щирістю, справжньою любов'ю до дітей. Сама вона мала їх четверо. Кохала, піклувалася ними, наспівувала їм власних пісень, писала й розповідала вірші та казки. Захоплення в очах малюків було для неї кращою оцінкою нових творів.

Мама - поет прагнула до того, щоб діти виросли вихованими, розумними, чесними, мужніми, щоб, читаючи її вірші, дитина більше пізнавала, частіше посміхалася - тому поетичні слова ніби лилися з її душі. Вони ніжні й мальовничі, цікаві й повчальні, сповнені доброго гумору й пройняті материнським теплом.

Письменниця вводить читачів у чарівний і таємничий світ, де поруч казка і реальність, люди й тварини, дорослі та діти. Вона одне оспівує, з приводу іншого радіє, а з чогось і сміється, по - доброму, без глузування. Хтось впізнає себе, стане йому соромно: замислиться дитина - отже, мети досягнено!

Як же Наталя Забіла знає дітей! Як невимушено веде з ними поетичну бесіду: про квіти й траву, вітер, дерево, струмок, про свійських тварин, лісових звірів та все живе навколо. Прочитавши такі рядки, дитина не зможе залишитися байдужою до природи. Тому герої творів Забіли охоче саджають дерева, захищають своїх зелених друзів.

Особливе місце в творчості письменниці посідають віршовані казки - такі пісенні, легкі, цікаві. Поезії сповнені й прозові твори - повісті про життя дітей і дорослих. Це дуже повчальні твори, бо з них дитина дізнається про особливості поведінки і вчинків дорослих у різних життєвих ситуаціях, над чимось замислюється, робить висновки. Отак і формуються смак, характер, світогляд людини, тобто особистість.

Наталя Забіла - померла 6 лютого 1985 року в Києві, проте залишиться на все життя в людській душі Наталя Забіла - поет, казкар, драматург.

Вірші Наталі Забілої

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
наталя забіла

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
наталя забіла вірші

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші Наталі Забілої

# data[].attributes.attachment_link.description
Наталя Забіла Сторінки життя і творчості Наталя Львівна Забіла - перший лауреат Республіканської літературної премії ім. Лесі Українки, по праву вважається зачинателькою сучасної української дитячої літератури. Творчий шлях письменниці був досить довгим. Наталя Забіла народилася 5 березня 1903 року в Санкт-Петербурзі, в родині, де живопис, музика, література були органічною частиною сімейного життя.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Шалені авторки

# data[].attributes.attachment_link.title
Наталя Забіла: на її текстах виросли покоління українців|Шалені авторки|Віра Агеєва,Ростислав Семків

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історії Кохання

# data[].attributes.attachment_link.title
НАТАЛЯ ЗАБІЛА. ІСТОРІЯ КОХАННЯ.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народилася 30 березня 1973 року на Львівщині у родині вчителів.

Дитинство пройшло на рідній для батьків Черкащині. Там же закінчила Уманський державний педагогічний іститут (нині університет) імені П. Тичини. Після кількох років учителювання стає у ньому викладачем. Кандидат педагогічних наук, доцент.

Лауреат більше десятка всеукраїнських і міжнародних літературних конкурсів, таких, як тім "Гранослова", "Смолоскип", "Коронація слова".

Автор поетичних збірок "Бузкові зошити" (1997) та "Чар-папороть" (2002); збірки "дорослих" оповідань "Як дожити до ста" (2004); повісті-казки "Домовичок з палітрою" (2001), казок "Півтора бажання" (2004), дитячої повісті "Русалонька із 7-В, або Прокляття роду Кулаківських" (2005); монографії "Тичининська формула українського патріотизму" (2002), методичних рекомендацій "У країні Лісових Дзвіночків"(2002). Упорядник спогадів про Павла Тичину "З любов' ю і болем" (2005).

Член Національної спілки письменників Укрїни.

Лауреат літературної премії "Благовіст", недержавної українсько-німецької премії імені О. Гончара й літературної премії імені М. Чабанівського.

Упорядник спогадів про Павла Тичину "З любов'ю і болем" (2005). Має багато публікацій у періодичній пресі, мистецьких часописах ("Березіль", "Кальміюс", "Дзвін", в тім числі у тих, що видаються за кордоном: вірменському - "Гарун", в італійському - "Артекультура", в німецькій "Соборності"), альманахах та колективних збірниках.

З 1997 року член Національної Спілки письменників України.

Основні твори:

книжки поезій: "Бузкові зошити" (1997), "Чар-папороть" (2002), "Душа осики" (2006)книжки "дорослих" оповідань "Як дожити до ста" (2004), удостоєної Міжнародної недержавної україно-німецької премії імені Олеся Гончараромани для підлітків "Русалонька із 7-В або Прокляття роду Кулаківських" (2005) (ця книжка разом зі збіркою "Як дожити до ста" удостоєна премії ім. Михайла Чабанівського 2006 року) й "Русалонька із 7-В та Загублений у часі" (2007)книги казки "Півтора бажання (Казки старої Ялосоветиної скрині)" (2007) та "Домовичок із палітрою" (2007)

Почуто від автора:

"Література для мене - це життя. Писати почала, відколи себе пам'ятаю. Мабуть, разом із малюванням, яке теж дуже любила. У власній творчості прагну поєднати багато складників, досягнути максимальної динамічності та ємкості сюжету, легкості й образності мови, правдивості, життєвості відображення, свіжості образів тощо. Хто зна, можливо, колись це і вдасться? Чим є для мене дитяча література? "Не відокремлюю дитячої літератури від "дорослої". Дитиною зображала з ляльками велику маму, зараз - по-дитячому прагну якогось вигаданого загадкового і захищеного світу - де та лінія, котра визначає межу між дитинством і дорослістю в кожній людині? В моїй першій книжці поезій дуже багато "дитячого", але ніхто не називав "Бузкових зошитів" літературою для дітей. І навпаки, в "Домовичкові з палітрою" та казках "Півтора бажання" не лише немає "дитячого сюсюкання", а й дуже багато прагматизму, іронії та інших симптомів дорослого буття (не кажу вже про кохання без якого дитяча казка - не казка!). Та й зараз у моїй голові мирно вкладаються-уживаються цілком різношерстні сюжети дитячих і дорослих творів. Інша річ, що частіше - прозових, поезія справді неохоче прощає мені зраду. Хоча, якщо не те пішло, між власною поезією і прозою істотної різниці теж не вбачаю".

# data[].attributes.attachment_link.title
Павленко Марина Степанівна: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Народилася 30 березня 1973 року на Львівщині у родині вчителів. Дитинство пройшло на рідній для батьків Черкащині. Там же закінчила Уманський державний педагогічний іститут (нині університет) імені П. Тичини. Після кількох років учителювання стає у ньому викладачем. Кандидат педагогічних наук, доцент. Лауреат більше десятка всеукраїнських і міжнародних літературних конкурсів, таких, як тім "Гранослова", "Смолоскип", "Коронація слова".

# data[].attributes.attachment_link.title
Павленко Марина - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Павленко Марина Степанівна - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Український інститут книги

# data[].attributes.attachment_link.title
Марина Павленко / #ЖивіПисьменники

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лисичка Оливия

# data[].attributes.attachment_link.title
🎧 Миколчині історії | Марина Павленко | Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Моя аудіобібліотека

# data[].attributes.attachment_link.title
Русалонька із 7-В, або прокляття роду Кулаківських. Аудіокнига. Марина Павленко (І ч. 1-30 р.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
#Книгищоговорять Вір в Україну

# data[].attributes.attachment_link.title
Марина Павленко "Русалонька із 7-В, або Прокляття роду Кулаківських" (Частина ІІ із ІІ)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Чарівний світ книги

# data[].attributes.attachment_link.title
Марина Павленко. Півтора бажання. Казки з Ялосоветиної скрині Мандрівниця мимоволі

# data[].attributes.headline
Гончар Олесь. Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Гончар Олесь. Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Гончар Олесь - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Гончар Олесь Терентійович - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Людина, яка змогла стати вільною – життєвий шлях Олеся Гончара

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Тимофєєва

# data[].attributes.attachment_link.title
Олесь Гончар Люди і Долі

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історії Кохання

# data[].attributes.attachment_link.title
ОЛЕСЬ ГОНЧАР. ІСТОРІЯ КОХАННЯ

# data[].attributes.headline
Богдан Жолдак "УКРИ". Аудіокнига

# data[].attributes.subject
Богдан Жолдак "УКРИ". Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Допоможи ЗСУ , Гетьман

# data[].attributes.attachment_link.title
Укри .Богдан Жолдак  «УКРИ» Аудіокнига

# data[].attributes.headline
Олесь Гончар. Віртуальна мультимедійна виставка

# data[].attributes.subject
Олесь Гончар. Віртуальна мультимедійна виставка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олесь Гончар : віртуальна мультимедійна виставка

"УКРАЇНСЬКИЙ РЕМАРК":
до 100-річчя від дня народження
Олеся Терентійовича Гончара

ВІРТУАЛЬНА МУЛЬТИМЕДІЙНА ВИСТАВКА

"Він ніколи нічого не хотів для себе. Був красивий і гордий в юності і в високі свої літа"
Дмитро Білоус

"Найвища краса - це краса вірності. Люди, які накидаються на все, які розмінюють свої почуття направо і наліво, кінець кінцем мусять відчувати себе злидарями"
Олесь Гончар

"Не будь солодким, бо розлижуть,
не будь гірким, бо розплюють"

3 квітня 1918 р. - народився Олександр (Олесь) Терентійович Гончар в с. Ломівка, у будинку на вулиці Петрозаводській, що входила в адміністративний ареал міста Катеринослава (зараз Дніпро), у родині Терентія Сидоровича та Тетяни Гаврилівни Біличенків. Народила Дніпропетровщина, а зростила Полтавщина - так уже сталося в його напівсирітській долі.

1921 р. - після смерті матері його забрали на виховання дід і бабуся в слободу Суху Козельщанського району Полтавської області. Сашко майже не пам'ятав матері (вона померла, коли хлопчикові було неповних три роки). Батько О. Гончара, Терентій Сидорович, працював робітником у Дніпропетровську, після смерті дружини привів в хату мачуху, що так і не змогла замінити малому Олександрові та його сестрі Олександрі матір. Батько загинув від фашистської бомби на початку війни. Свою бабусю по матері Прісину, письменник згадував з особливою любов'ю і теплотою. Працьовита і щира в ставленні до людей, бабуся замінила майбутньому письменникові матір.

Околиця Дніпропетровська - Ломівка - є центральною географічною точкою у біографії Олеся Гончара, кажуть дослідники. Тут він народився і провів перші роки життя, сюди повернувся, обпалений війною, щоб продовжити навчання в університеті. У будиночку сестри Олександри Сови, у якій знайшов друга й порадника, на вулиці Клубній він написав свої перші новели й оповідання. Також у Ломівці вийшли з-під пера найвідоміші твори - романи "Прапороносці", "Тронка", "Твоя зоря", "Собор", завдяки яким Гончар зажив слави "наймолодшого українського класика"

1927-1933 рр. - навчання в школі в с. Брусилівка Козельщанського р-ну, був записаний як Гончар (дівоче прізвище матері).

1933 р. - працює в редакції районної газети "Розгорнутим фронтом" (с. Козельщина).
Писати почав з дитинства. О. Гончар жив літературою, любов'ю до неї, як сам згадував, "скільки себе пам'ятає". Свої перші літературні проби письменник підписував Олесь (замість офіційного Олександр). Так порадив йому вчитель мови й літератури, ніби передбачаючи, що з цього обдарованого учня виросте письменник.

1933-1937 рр. - навчався в Харківському технікумі журналістики ім. Миколи Островського, після закінчення якого працював учителем у с. Мануйлівка і у Харківській обласній газеті "Ленінська зміна".

1936 р. - громадянська війна в Іспанії, молодий Гончар гаряче мріяв потрапити в саму гущу тих подій. Цьому бажанню тоді не судилося збутися.

1937 р. - почав публікувати свої оповідання в "Літературній газеті", "Піонерії", "Комсомольці України", "Молодому більшовику".

1938-1941 рр. - навчався на філологічному факультеті Харківського державного університету. За час навчання написані новели "Іван Мостовий", "Черешні цвітуть", "Орлятко", повість "Стокозове поле".

"Коли я переступив поріг університету, у всьому місті, гадаю, не було людини, щасливішої за мене. З радісним замиранням серця ступив в цей сонячний храм науки, де мовби ще витав дух славетного Потебні, академіка Баглая, де ось-ось, здавалося, зійде на кафедру зі своєю вольтеріанською усмішкою Олександр Іванович Білецький, щоб уразити нас блиском своїх імпровізацій"

Батьки письменника -
Терентій Сидорович,
Тетяна Гаврилівна
та сестра Олександра

З колективом газети "Розгорнутим фронтом", 1933 р.

О. Гончар,
студент Харківського ун-ту

1941 р. - О. Гончар у складі студентського батальйону пішов добровольцем на фронт. Про свій батальйон написав роман "Людина і зброя", за який був нагороджений державною премією ім. Т. Шевченка.

1941 р. (липень) - перше поранення, лікувався у польовому госпіталі.

1941 р. (осінь) - друге поранення у боях між Полтавою і Харковом, лікувався у м. Красноярську. Після одужання повернувся на фронт. Пише поезії (видані в 1985 р. окремою книгою "Фронтові поезії").

Воєнні умови (він був старшим сержантом, старшиною мінометної батареї) не дуже сприятливі для творчості. Але й за таких нелегких обставин О. Гончар не розлучався з олівцем та блокнотом. Вірші, що народжувалися в перервах між боями, сам письменник назве згодом "конспектами почуттів", "поетичними чернетками для майбутніх творів".

1945-1948 рр. - повертається після війни в Дніпропетровськ, працює над "Прапороносцями".

1946 р. - завершує навчання у Дніпропетровському університеті. Дипломна робота "Новели Василя Стефаника".

"Так, це сталося у червні 1946 року і, як кажуть, було коханням з першого погляду. Хоч все відбувалося просто: він побачив мене, коли я стояла з дівчатами на подвір'ї Дніпропетровського університету, де ми обоє вчилися на філфаці: він - на четвертому, а я - на третьому курсі, і підійшов до гурту. Звичайно, всі ми затамували подих, адже фронтовик Олесь Гончар на той час був уже знаменитим письменником... Але я не можу пригадати, як так сталося, що був гурт і раптом ми зосталися тільки удвох, і я зрозуміла, що він - моя доля".
Валентина Данилівна Гончар, дружина письменника

З дружиною
та донькою Людмилою.
Новомосковськ

Олесь Гончар з дружиною -
Валентиною Данилівною

З сином Юрієм. 1970 р.

1946-1948 рр. - на сторінках журналу "Вітчизна", а згодом і окремим виданням з'явилися всі три частини роману "Прапороносці" ("Альпи", "Голубий Дунай", "Злата Прага). Високу оцінку творові, відзначеному двома Сталінськими преміями, дали тоді Юрій Яновський, Павло Тичина, Олександр Фадєєв, Остап Вишня.

1946 р. - переїзд до Києва, вступ до аспірантури Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН України.

1940-1950 рр. - пише низку новел ("Модри Камень", "Весна за Моравою", "Ілонка", "Гори співають", "Усман та Марта", "Південь" та ін.); повість "Микита Братусь". У написаній тоді ж документальній повісті "Земля гуде" зображено діяльність молодіжної підпільної організації "Нескорена полтавчанка", очолюваної комсомолкою Лялею Убийвовк.

1948, 1949 рр. - Лауреат двох Сталінських премій другого ступеня.

1952 р. - дилогія "Таврія".

1953 р. - "Дорога за хмари".

1955 р. - "Щоб світився вогник".

1957 р. - "Перекоп".

1958 р. - "Чари-комиші".

1959-1971 рр. - Голова правління Спілки письменників України.

12 років був беззмінним головою СПУ, працював головним редактором журналу "Вітчизна". Влада намагалась "приручити" письменника: високі посади і нагороди накладали певні зобов'язання. Проте, дякуючи саме визнанню і посадам, Олесь Терентійович зміг багато зробити для української культури, для збереження української мови. За його головування нікого не було виключено зі Спілки письменників, він зумів відстояти Ліну Костенко, Григора Тютюнника, Василя Земляка, Івана Чендея, знов повернув у літературний обіг "Чотири шаблі" Юрія Яновського, домігся видання роману "Вир" Григорія Тютюнника і присудження йому Шевченківської премії.

Олесь Гончар
в робочому кабінеті

Юрій Збанацький,
Ольга Кусенко
Олесь Гончар. 1960 р.

На сесії ООН
Нью-Йорк. 1973 р.

1959-1986 рр. - Секретар правління Спілки письменників СРСР.

1963 р. - роман "Тронка" (отримав Ленінську премію за цей твір).

1964 р. - Лауреат Ленінської премії.

1968 р. - роман "Собор".

1970 р. - романи "Циклон", "Під далекими соснами".

1972 р. - повість "Бригантина".

1973 р. - Голова Українського республіканського комітету захисту миру, член Всесвітньої Ради Миру.

1974 р. - "Пізнє прозріння".

1976 р. - "Берег любові".

1978 р. - Академік АН України.

1978 р. - Герой Соціалістичної Праці.

1980 р. - "Твоя зоря" (Державна премія, 1982 р.), "Письменницькі роздуми".

Свіжість погляду на світ, незвичайну заглибленість у життя продемонстрував автор "Прапороносців" у творах, що з'явилися протягом 60-70-х років. Серед них - романи "Тронка", "Собор", "Берег любові", "Твоя зоря", повість "Бригантина", новели "Кресафт", "На косі", "Під далекими соснами", "Пізнє прозріння" та ін.

Працю на ниві художньої прози Олесь Гончар постійно поєднує з літературно-критичною творчістю. Почавши ще в студентські роки з досліджень поетики М. Коцюбинського і В. Стефаника, він згодом створив десятки статей, які вже публікувалися в трьох окремих книгах ("Про наше письменство", 1972; "О тех, кто дорог", 1978; "Письменницькі роздуми", 1980) та ввійшли, частково, до шеститомного зібрання творів письменника.

1982 р. - Лауреат Державної премії СРСР.

1991 р. - "Чим живемо".

14 липня 1995 р. письменник помер. Похований на Байковому цвинтарі.

Олесь Гончар був народним депутатом ВР СРСР 6-11 скликань.

Ім'я письменника, в Дніпропетровську носить одна з найкрасивіших вулиць і університет, в якому він навчався.

Вулиці Олеся Гончара є в багатьох обласних та районних центрах України, серед них Київ, Полтава, Вінниця, Біла Церква та ін.

Ім'я письменника носять Херсонська ОУНБ, Полтавська обласна бібліотека для юнацтва, бібліотека сімейного читання в Києві.

Літературна премія імені Олеся Гончара - заснована Міністерством культури і мистецтв України, Державним комітетом у справах національностей та міграції і Національною спілкою письменників України.

Міжнародна українсько-німецька літературна премія імені Олеся Гончара заснована 1996 року німецькими меценатами та Національною спілкою письменників України.

2005 р. - Олесеві Гончару присвоєно звання Герой України (посмертно).

Музей-садиба
в селі Суха Кобеляцького району
Полтавської області

"...Олесь Гончар належав до тих сумлінних і вимогливих до себе авторів, які мали виняткову здатність критично поглянути на зроблене. Він ще і ще раз сам повертався до вже написаного (і багато разів виданого), щоб ще раз перевірити, наскільки повно і точно слово передає думку. Він сам постійно правив свої твори, вносив зміни, стилістично шліфував тексти. Найкращим редактором його творів він був сам. Це єдиний випадок за всю мою багаторічну редакторську діяльність" Галина Рогач, багаторічний редактор у видавництвах "Освіта" та "Веселка"

Могила Олеся Гончара
на Байковому кладовищі

Пам'ятник письменникові в м. Києві

Твори О. Гончара на сцені:

- Балет "Таврія" (музика Володимира Нахабно, 1959).
- Опера "Прапороносці" (музика Олександра Білаша, 1985).

Екранізації творів:

- Дівчина з маяка (СРСР, 1956, режисер Григорій Крикун) - за повістю "Нехай горить вогник".
- Партизанська іскра (СРСР, 1957, режисери Мечислава Маєвська, Андрій Маслюков).
- Таврія (СРСР, 1959, режисер Юрій Лисенко).
- Тронка (СРСР, 1971, режисер Артур Войтецький).
- Абітурієнтка (СРСР, 1973, режисер Олексій Мишурин).
- Смужка нескошених диких квітів (СРСР, 1979, режисер Юрій Іллєнко) - за повістю "Бригантина".
- Все перемагає любов (СРСР, 1987, режисер Микола Мащенко) - за оповіданням "За мить щастя".

Сучасні письменники потерпають від малотем'я, постійно знаходяться у пошуках теми. Олесь Гончар не шукав тему - війна сама нахабно увійшла в його життя і творчість. Завдяки своєму таланту він зміг правдиво показати війну. Ремарк, Барбюс, Гончар - ці люди стоять на одному щаблі. Ми повинні пишатися Олесем Гончаром.

Леся Степовичка

Війна була для письменника суворою школою життєвого досвіду. У своїх щоденниках він писав: "Невимовно тяжко було на душі. Мороком окуталося майбутнє. Після двотижневого навчання у чугуївських таборах під Харковом, з хлопців-добровольців були сформовані два студбати - студентські батальйони, які тримали оборону в районі Білої Церкви і Рокитного. На берегах річки Рось вони майже всі і полягли. З 997-ми осіб залишилося 37. Олесь був поранений, лікувався в госпіталі. Потім знову воював, потрапив в оточення. Шукав дорогу до своїх. Якийсь чоловік порадив йти через міст. А там - німці з кулеметами.

Олесь Гончар з однополчанами 1945 р.

Олесь Гончар 1945 р.

Як поет, Олесь Гончар прийшов в літературу із віршами, що народжувалися у перервах між боями - "Дума про Батьківщину", "Атака", "Брати" та ін.

Вірші Олеся Гончара, безперечно, містять у собі те, що називають окопного правдою. Але мелодика їх диктована душею, яка ніколи не "окопувалася", скоріше його рядки - це уривчастий подих солдата перед атакою чи після неї.

АТАКА

Скрегоче залізом округа,
Смертю повітря фурчить.
Я знаю той ступінь напруги,
Коли вже ніщо не страшить.
Святе божевілля атаки
В тобі поглинає все.
Через яри та байраки
Незнавана сила несе.
Немає ні рідних, ні любих,
Нема ні жалю, ні тривог.
Байдужим стаєш до згуби,
Могутнім стаєш, як бог.
1942

ВІХОЛА

Нагадала мені віхола,
Що окоп мій заміта,
Як ти в госпіталь приїхала,
Вся від сонця золота.
Вся в цвіту пругкої зрілості,
Смаглощока і туга,
Від дівочої невмілості
Іще більше дорога.
Чи й тобі оця хурделиця
Хоч що-небудь нагада?
... Сніг сухий степами стелиться
І окоп мій заміта.
1943

НАД БУГОМ

Сядем тут відпочинемо, друже,
Розіславши на камінь шинель.
Ой широко розлився ти, Буже,
Ой далеко плисти до тих скель!
Кожен раз, як кисет добуваю,
Що її вишивала рука,
Пригадаю, усе пригадаю,
Поруч мене вона виника.
Біла шия в разках намиста.
Наче шовк, шелестять слова.
Де ти, зірко моя промениста,
Українко моя степова?
Зберігай, бережи свої чари,
Хай міцніють щодень, як вино.
... Багряніє на заході хмара,
Як високе моє знамено.
1944

Олесь Гончар не поспішав з поетичним дебютом у післявоєнні роки, cкромно оцінюючи свої давні вірші, автор пояснював читачеві: "Поетичний пунктир походу" - так було колись названо твори цього фронтового циклу, і, здається, й сьогодні з таким визначенням можна погодитись. Людина, як відомо, перебувала на фронті в умовах виняткових, до краю суворих, обставини складалися так, що навіть натурам з художніми нахилами дуже рідко випадала можливість для творчого самовияву. А душа ж прагнула виповісти свої почуття, відгукнутись на довколишнє, хоча б нашвидкуруч зафіксувати - для себе, для друзів - своє пережите".

Серед безлічі спогадів про війну письменник зберіг і такий. Однієї хуртовинної ночі йому було запропоновано перебратися для роботи у дивізійну газету. "За спокійної обстановки, - згадує О. Гончар, - я, певно, пішов би... Але піти тепер...". Змучені, зарослі, дивилися на нього солдати (в ту ніч ніхто не міг гарантувати, чи існуватиме завтра знесилений батальйон). І сержант Гончар відмовився. Воєнна доля виявилась для нього ласкавою, але ще у ті страшенні лихоліття письменник дав собі слово: "Якщо лишуся живим, розповім про вас", тобто про друзів побратимів, з ким випало йому ділити солдатську долю. І письменник виконав обіцянку, створивши трилогію-епопею "Прапороносці".

У творі Олесь Гончар зображує національний характер солдата-українця - скромного, працьовитого, чесного трудівника, готового на самопожертву, який живе надією на повернення додому, до сім'ї, своєї праці.

Після завершення роботи над трилогією "Прапороносці" героїка війни і далі хвилювала митця. В кінці 40-х і на початку 50-х років він пише низку новел ("Модри Камень", "Весна за Моравою", "Ілонка", "Гори співають", "Усман та Марта" й ін.), багато в чому суголосних з "Прапороносцями".

Війну письменник описує без прикрас: "Потім були жахи концтабору в Харкові на Холодній горі, рабська, каторжна праця. Кожен день на його очах гинули люди - від виснаження, жаху або небажання підкоритися ворогові. Ще гірше було бачити зрадників, які, щоб вижити, служили ворогу. "У місті зараз не побачиш некрасивої дівчини, - писав Олесь в своєму щоденнику. - Вони або в Німеччині, або загинули від голоду, не встигнувши піти в провінцію. Залишилися одні гарні, куплені німцями за пайок хліба ..."

Мені можуть закинути, що література не повинна бути моралізаторською, виступати в ролі класної дами, але ж і не має вона пропагувати аморальність, нецензурщину, брутальний жаргон, принизливий для людини. На фронтах ми чули всякого, але, скажімо, пригадую, як подільські селяни зі своєю вродженою делікатністю не приймали поширеного всюди лихослів'я, з відразою ставилися до нього, виявляючи цим свою справжню культуру душі, вроджену чистоту і вірність своїм залишеним вдома сім'ям

Спогади про звірства фашистів письменник залишив у своєму щоденнику: "У Полтаві під час відступу фашисти спалювали жінок, замкнувши їх в будинках, дівчатам відрізали груди ". На його батьківщині в Нижньодніпровську дітей кидали в Дніпро. Одній матері, яка просила не вбивати її малюків, унтер-офіцер відповів: "Коли твої діти виростуть, вони будуть мстити моїм дітям. Тому я повинен вбити їх зараз". Не менш страшно, згадував чоловік, було дивитися на уцілілих дітей, у яких убили матерів. Малюки грілися біля вогню своєї палаючої хати ...

У своїх творах Олесь Гончар зумів піднятися над власним і чужим болем. Він показав війну такою, якою вона була, і пояснив людству, чому ми перемогли. У романі "Прапороносці" Гончар реабілітував українців, яких дехто з оточення Сталіна вважав зрадниками і поганими воїнами.

Олесь Гончар неодноразово говорив близьким, що життя його на війні рятували молитви сестри Олександри та бабусі.

"Іноді життя йому рятувало особливе чуття, що дозволяло вчасно йти від небезпеки. Немов якась невидима сила змушувала покинути місце, де за мить розцвітали фонтанчики піску від кулеметної черги або земля дибилась від розриву снаряда. Одного разу він вів колону з боєприпасами. Сам їхав верхи. Кінь настав на міну. Тварині відірвало ногу. Олеся вдарило по колінах вибуховою хвилею і оглушило. Йому пощастило, що міна виявилася чисто толова, неосколочною, і його прикрив своїм тілом кінь"

Зі спогадів дружини письменника

Якісна новизна романів "Людина і зброя" (1960) та "Циклон" (1970) полягала в тому, що акцент у них зроблено на найсокровенніших питаннях життя і смерті людини, на проблемах незнищенності її.

Недаремно Олеся Гончара знає світ і шанує, і щонайкраще засвідчує це недержавна україно-німецька літературна премія імені Гончара, яку заснували 1997 р. громадяни Німеччини: прекрасна письменниця, жінка, наша землячка Тетяна Куштевська та людина широкої ерудиції, власник найбільшої бібліотеки в Німеччині, меценат Дітер Карренберг на підтримку талановитої літературної молоді України і задля популяризації імені Гончара за кордоном.

Твори О. Гончара перекладалися на 67 мов, а творчий досвід письменника засвоюється і вітчизняними, і зарубіжними майстрами слова.

Науковець з Одеси Микола Гуменний вважає, що антивоєнні романи Гончара належить вивчати в контексті не тільки української, а світової літератури. У своїх дослідженнях фахівець вперше порівнює твори українського літератора з творами світових класиків - Барбюса, Хемінгуея, Ремарка. Письменників об'єднує одна тема - антивоєнна, але кожен має свій почерк. Олесеві Гончарові непритаманна західноєвропейська тема "втраченого покоління". Ці люди, які прийшли з війни, у тому числі Олесь Гончар, не були втрачені - вони знайшли себе, так, Олесь Гончар став видатним письменником "європейського масштабу"

"По дорозі в Полтаву завернули в Новомосковськ, щоб ще раз побачити Троїцький дерев'яний собор. Це вершина українського бароко, найбільше в Україні споруда з дерева ... Це творіння генія"
Запис в щоденнику письменника

Доля Олеся Гончара, патріарха української літератури, совісті нації, виписана в його слові... Доля Олеся Гончара, лицаря красного письменства і світової слави зодчого новелістичного епосу, сама як новела, де слово то будить усю планету соборним дзвоном, то звеселяє степовою тронкою, то сонячно світить символікою нації, то зоріє безсмертною лебединою душею...

Якщо роман "Тронка" приніс авторові Ленінську премію (1964р.), то доля написаного наприкінці 60-х років "Собору" склалася драматично.

Роман вперше надрукований у часописі "Вітчизна" у 1968 році. Того ж року двічі друкувався у видавництвах "Дніпро" і "Радянський письменник". До друку був підготовлений також і російський переклад роману, що мав вийти на сторінках журналу "Дружба народів", проте згодом журнал відмовився від публікації роману.

"Собор" - цікава, значною мірою відмінна від попередніх, сторінка творчої біографії Олеся Гончара. Це роман-роздум високого громадського пафосу, натхненне звернення письменника до свого народу, заклик до сучасників бути гідними своїх батьків-подвижників і героїчних предків"

Таку рецензію на твір 3 квітня 1968 року написав викладач Вінницького педінституту М. Потупейко.

Якщо перші рецензії на роман були схвальні, то невдовзі розпочалася нещадна критична компанія і твір було вилучено з літературного процесу на два десятиліття.

Перша негативна оцінка "Собору" була здійснена Олексієм Ватченком - першим секретарем Дніпропетровського обкому партії. У Дніпропетровську йшов поголос про те, що партійний начальник області, як і Лобода, здав свого батька у будинок для престарілих. У цьому Ватченко вбачав зумисно наведену автором аналогію. О. Ватченко запримітив у романі "очорнення радянської влади", наклеп "на людей праці" - "чудових радянських трудівників", а також "замилування старовиною".

З подачі Ватченка розгорнуто безпрецедентну травлю твору в Дніпропетровській газеті "Зоря". Майже кожного дня друкувались негативні відгуки на роман, від імені трудящих, які інколи й поняття не мали про зміст роману.

"Щоденник" Олеся Гончара фіксує болісну реакцію письменника на цькування, на моральне ґвалтування людей, яких змушували виступати проти "Собору". Автор у цей час відчував сильний пресинг: "Вже півроку чи й більше живу під тиском в тисячу атмосфер. ...Від часів Кагановича література не зазнавала таких озлоблених цькувань".

Але були й позитивні оцінки, і їх було набагато більше. Схвальні відгуки залишили такі відомі письменники як Микола Бажан, Григір Тютюник, Анатолій Дімаров та ін.

Масла у вогонь підливало, ймовірно, і те, що на Заході в лютому 1968-го "Собор" висунули на Нобелівську премію. Причому це зробив саме Папа Римський.

Письменник Віталій Коваль, працюючи в редакції журналу "Літературна Україна", був свідком подій, пов'язаних з "Собором". Він провів розгорнуте дослідження історії написання, визнання та масової травлі книги у виданні "Собор" і навколо собору" (1989 р.).

Сам автор пише, що ідею майбутнього дослідження йому підказав Леонід Миколайович Коваленко, критик, фронтовик, кришталево-чистої душі людина: "Записуйте, записуйте все що діється навколо "Собору". Коли прийдуть інші часи, а вони таки прийдуть, то в усьому тому будуть розбиратися. Може, стидно стане хоч колись, то треба, щоб нічого не забулося - ні листи, ні епіграми. Та й усі ті гавкуни, що повчають сьогодні Олеся Терентійовича..."

До 1987 року твір не видавався через те, що він не імпонував радянському правлінню, свідомо замовчувався, хоч і не був офіційно вилучений з бібліотек. Крім того, від письменника вимагали переробити роман або ж зректися його, на що Олесь Гончар не погодився, не зважаючи на погрози другого секретаря ЦК КПУ Ляшка, а також Щербицього, Федорчука, Ватченка, Грушецького та Добрика. Самого автора Шелест добивався арештувати, проте Голова Президії Верховної Ради СРСР Підгорний не погодився: "...не робіть дурниць, не ганьбіть Україну!"

"Собор" - проблемно-філософський роман, у якому важливі соціальні та національні проблеми розглядаються під кутом зору вічних гуманістичних істин, якими мусить керуватися людська цивілізація, щоб не прийти до свого остаточного руйнування і знищення. Літературні критики часто описують твір як "роман-застереження".

У творі Олесь Гончар використав за основу реальні події і факти: прототипом Зачіплянки стало приміське селище на Дніпропетровщині, де минули життя і творчість письменника, та й Собор, зображений у романі, найбільше схожий до козацької дерев'яної церкви у Новомосковську.

Центральним образом твору є образ собору. Це символічний образ, який уособлює в собі духовне начало українського народу, здійснює зв'язок поколінь, є верховним суддею людських діянь з погляду вічності. Собор увібрав у себе довершеність і гармонію, витончену красу І внутрішню силу. Тому сприймається він як жива істота: "Вночі собор молодіє. Зморшок часу на ньому не видно..."

О. Гончар біля оспіваного ним собору

Подружжя Гончарів біля
пам'ятника Писанці. Канада 1992 р.

Собор так чи інакше присутній у всіх частинах роману, його бачать, ним милуються багато персонажів твору. Найчастіше урочисту красу собору з захопленням спостерігає головний герой роману - студент Микола Баглай.

Незламний козацький дух, дух народу, що живе у старовинній архітектурній пам'ятці, відчував не тільки студент металургійного інституту. Потребу собору, природну естетичну потребу краси мають і прості, мало освічені чи й зовсім без освіти "праведні і правильні" люди, які живуть у селищі Зачіплянка.

Зірку Героя Соціалістичної Праці Олесю Терентійовичу вручав голова Верховної Ради УРСР Олексій Ватченко (колишній перший секретар Дніпропетровського обкому партії. Свого часу він став прототипом негативного героя роману "Собор"), який організував таке цькування цього твору і його автора, що масовим тиражем "Собор" був виданий лише через двадцять років. "Коли він прикручував мені зірку до піджака, я відчував себе так, немов він не зірку мені прикручує, а серце з мене викручує, - записав у "Щоденниках" Олесь Гончар. - Але я не відчував до нього ворожості. Час все пере... Та й він, схоже, був по відношенню до мене мирно налаштований"

"Собор" німецькою мовою вийшов в 1970 році в Гамбурзі. Рецензія ж з'явилася ще на журнальний варіант в тижневику "Зонтаг". Автор її Петер Кірхнер, зокрема, наводить програмну цитату з роману: "Можна прожити і без собору, і без пісні, і без Рафаеля. Без усього можна, на чому висять охоронні таблиці і на чому їх нема. Можна "Анну Кареніну" читати в екстракті, на півтори сторінки тексту. Але чи залишились би ми тоді в повному розумінні слова людьми? Чи не стали б просто юшкоїдами, пожирачами шашликів? Тяглом історії?"

СОВІСТЬ УКРАЇНСЬКОГО ПИСЬМЕНСТВА

"Живі голоси" (Класика української літератури).
Олесь Гончар читає свої фронтові поезії

"Думи про Батьківщину"

"Танкіст"

"Знамено полку"

Аудіопроза

"За мить щастя". Фрагмент. Читає Подорожко А. В.

"Твоя зоря". Фрагмент

Олесь Гончар в електронному каталозі (ЕК) бібліотеки

Для повернення до даного розділу - використовуйте вертикальну кнопку "Бібліографія"

Для повернення до початку документа - використовуєте стрілку

Бібліотека рекомендує:

8У2
К56
Коваль Віталій Кирилович. Шляхи прапороносців: Роман Олеся Гончара у себе вдома і в світі : повість-есе / В. К. Коваль. - К. : Рад. письменник, 1985. - 295 с. : портр., фото.
Примірники: всього:5 - ЧЗ ЗАГАЛЬНА(1), НАУК. АБОНЕМЕНТ(3), ЗБЕРІГ(1)

Автор літературно-публіцистичного твору про роман О. Гончара "Прапороносці" розглядає творчість письменника в контексті світового літературного процесу. В книзі використано багато не опублікованих раніше матеріалів, розмов з Олесем Гончарем, інтерв'ю та листів до письменника, зокрема від: Леоніда Леонова, Чінгіза Айтматова, Юрія Бондарєва, Ірвіна Стоуна та ін.

"Я пам'ятаю той благословенний день, - через п'ять років по війні писав Олесь Гончар в одній з своїх статей, - коли мільйони нас вийшли з окопів, а все довкола торжествувало, і зелень сяяла нам якось особливо яскраво, і небо здавалось надзвичайно голубим: настав довгожданий вистражданий нами мир".

У6
Г65
Гончар О. Т. Листи / [упоряд. В. Д. Гончар, Я. Г. Оксюта ; передм. В. О. Яворівський ; вступ. слово Я. Г. Оксюта ; післям. Р. М. Лубківський]. - К. : Український письменник, 2008. - 431 с. - (Бібліотека Шевченківського комітету).
Примірники: всього:7 - НАУК. АБОНЕМЕНТ(5), ЗБЕРІГ(1), ЧЗ ЗАГАЛЬНА(1)

Це перше видання епістолярної спадщини класика української літератури, державного діяча, лауреата Шевченківської премії - Олеся Гончара.
До книги увійшли листи, які зберігаються в Центральному державному архіві-музеї літератури і мистецтв України, в рукописних відділах Інституту літератури та НАНУ, в архівах Волинської, Дніпропетровської, Львівської областей, в Російському державному архіві літератури і мистецтв, у Слов'янській бібліотеці Чеської Республіки, а також у приватних архівах широкого кола людей, з якими ще змолоду листувався письменник.
Публікація охоплює довоєнний і повоєнний час, роки хрущовської відлиги, застою, боротьби з тоталітарною системою, а також духовного відродження. В книзі подається частина офіційного листування О. Гончара як керівника СПУ з 1959-го по 1970 рік та депутата Верховної Ради СРСР і УРСР.
Як і в щоденникових записах, так і в листах відкриваються нові сторінки біографії і творчого життя письменника, його громадської, державної діяльності, широких зв'язків із читачами в Україні та за її межами.

8У2
К56
Коваль В. К. "Собор" і навколо собору / В. К. Коваль. - К. : Молодь, 1989. - 272 с.
Примірники: всього:7 - НАУК. АБОНЕМЕНТ(5), ЗБЕРІГ(1), ЧЗ ЗАГАЛЬНА(1)

"Я не читав, але рішуче засуджую" - ще недавно у такий спосіб оцінювалися художні твори, визнані брежнєвсько-суслівською командою "крамольними". В застійний період роман Олеся Гончара "Собор" було проголошено "ідейно ущербним", піддано анафемі, як і твори багатьох українських письменників.
У книзі простежується багатостраждальна доля української літератури, драматизм цькування її чинодралами й фарисеями.

8У2
С30
Семенчук Іван Романович. Вогонь творення : (з творчої лабораторії Олеся Гончара) / І. Р. Семенчук. - К. : Дніпро, 1968. - 165 с. : портр.
Примірники: всього:4 - ЧЗ ЗАГАЛЬНА(2), ЗБЕРІГ(2)

Книга присвячена питанням майстерності одного з визначних художників сучасності, лауреата Ленінської премії Олеся Гончара - романіста і новеліста, повістяра й оповідача.

Дослідник розглядає питання методу і стилю, композиції, портрета, пейзажу. Він доводить, що всі компоненти художньої майстерності Олеся Гончара служать єдиній меті - глибинно розкрити психологію персонажів, а відтак - ідейний зміст різних за жанрами творів.

Книга стане у пригоді не лише викладачам літератури, студентам та учням, а й всім, хто цікавиться проблемами художньої майстерності.

У6
Г65
Гончар Олесь Терентійович. Вибране / О. Т. Гончар ; [упоряд. та передмова О. Савченко]. - Х. : Прапор, 2008. - 720 с.
Примірники: всього:4 - ЧЗ ЗАГАЛЬНА(1), ЗБЕРІГАННЯ(1), НАУК. АБОНЕМЕНТ(1), ЗБЕРІГ(1)

В змісті:
Твоя зоря : роман; Тронка; Бригантина.

У6
Г65
Гончар Олесь Терентійович. Твоя зоря : роман для ст. шк. віку / О. Т. Гончар. - Київ : Веселка, 1993. - 383 с. - (Шкільна бібліотека).
Примірники: всього:10 - ЧЗ ЗАГАЛЬНА(1), НАУК. АБОНЕМЕНТ.(7), ЗБЕРІГАННЯ(2)

Про життєві дороги людські, про народні духовні джерела, що живлять нас від дитинства і до сивих літ, про світле й наснажливе почуття, що звемо його любов'ю до Батьківщини, йдеться в романі видатного українського радянського письменника Олеся Гончара.
В центрі твору - образ нашого сучасника, патріота, людини з високорозвинутим почуттям гідності і честі.

У6
Г65
Гончар Олесь Терентійович. Людина і зброя : роман / О. Т. Гончар, худож. О. І. Мікловда. - Дніпропетровськ : Промінь, 1989. - 310 с. - (Сер. Доблесть)
Примірники: всього:10 - ЧЗ ЗАГАЛЬНА(1), НАУК. АБОНЕМЕНТ.(7), ЗБЕРІГАННЯ(2)

Роман видатного українського радянського письменника про важкі випробування, що випали на долю молодого покоління 40-х років, про формування характерів, гуманізм радянських воїнів-визволителів.

"Ще безтривожно ходять по місту ті, хто вмиратимуть на рубежах, ітимуть в оточеннях, горітимуть в кремаційних печах концтаборів, штурмуватимуть Будапешт і Берлін..."

8У6
Г65
Гончар О. Чим живемо: На шляхах до українського Відродження. / О. Гончар. - К. : Укр. письменник, 1992. - 400 с.
Примірники: всього:1 - НАУК. АБОНЕМЕНТ.(1)

Книга письменника-академіка Олеся Гончара - результат його багатогранної творчої та громадської діяльності. Людини і людство, минуле і майбутнє, духовне відродження нації і боротьба за суверенітет України, література і життя, екологія й історія, мова й пам'ять - такий широкий спектр роздумів письменника.

Книга Олеся Гончара сповнена прагнення розвивати в людині людське, адресуватись до найкращих її почуттів, здатних піднестися до дії, до протиборства зі злом, утверджуючи ідеали гуманізму і справедливості.

Джерела з періодичних видань

Медіа-ресурси

1. У6
К83
Кропивницький Марко, Тичина Павло, Рильський Максим та ін. [Звукозапис] [Електронний ресурс] : живі голоси. - Електрон. дані. - К. : НРКУ. - 2008. - Компакт-диск : зв. - (Класика української літератури).
[Спільне видання Фонду Миколи Томенка "Справедлива країна" та Національної радіокомпанії України].
В змісті:
Гончар О. "Думи про батьківщину". Читає автор.
Гончар О. "Плацдарм". Читає автор.
Гончар О. "Танкіст". Читає автор.
Гончар О. "Знамено полку". Читає автор.
Наявні примірники у відділах: всього 2: ЗЕІ(2)

2. 76
О-57
Омельян Ярослав. Ексклібриси пам'яті (книжкові знаки). Видання 7 [Електронний ресурс]/ Ярослав Омельян. - Тернопіль, 2007. - Ел. опт. диск (CD-R).
Анотація: екслібрис, або книжковий знак (з латинської "із книг"), - це мініатюрна графічна робота, на якій розміщено прізвище власника книгозбірні та малюнок, що розкриває його захоплення або професію.
В змісті:
Гончар О. \про нього\.
Наявні примірники у відділах: всього 1: ЗЕІ(1)

Вебліографія

1. Виставка "Історичні постаті 20 ст. Олесь Гончар". - Режим доступу: https://www.youtube.com/watch?v=RtdKYPVzy5w

2. Інтерв'ю з дружиною Олеся Гончара. - Режим доступу: https://www.youtube.com/watch?v=yMZcghlU0jw

3. Ніла Крюкова - "Собор" О. Гончара : моноспектакль. - Режим доступу: https://www.youtube.com/watch?v=cYYko1ILj3A

4. Радіо "Свобода". Невідомі факти про Олеся Гончара на виставці у Дніпропетровську. - Режим доступу: https://www.radiosvoboda.org/a/24947182.html

5. Олесь Гончар : матеріали Вікіпедії. - Режим доступу: https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%93%D0%BE%D0%BD%D1%87%D0%B0%D1%80_%D0%9E%D0%BB%D0%B5%D1%81%D1%8C_%D0%A2%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%BD%D1%82%D1%96%D0%B9%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87

6. УНІАН: Олесь Гончар: життя після життя. - Режим доступу: https://www.unian.ua/culture/106519-oles-gonchar-jittya-pislya-jittya.html

7. Олесь Гончар "За мить щастя" : аудіокнига. - Режим доступу: https://www.youtube.com/watch?v=SdYmezwSaVA

8. Олесь Гончар на сайті "Герої України". - Режим доступу: http://heroes.profi-forex.org/ua/gonchar-oles-oleksandr-terentijovich#

9. Олесь Гончар. "Залізний острів" : аудіокнига. - Режим доступу: https://www.youtube.com/watch?v=tXV0-WJ7Xzo

10. Олесь Гончар. Люди і долі. - Режим доступу: https://www.youtube.com/watch?v=jc96TJ5ps30

11. Олесь Гончар. Сайт проекту "Краєзнавство Таврії". - Режим доступу: http://krai.lib.kherson.ua/ru-gonchar-7-3.htm

12. Олесь Гончар - Л. Голота. Післяслово. - Режим доступу: https://onlyart.org.ua/ukrainian-poets/virshi-olesya-gonchara/oles-gonchar-l-golota-pislyaslovo/ li>Олесь Гончар. Хронологія життя. - Режим доступу: http://dovidka.biz.ua/oles-gonchar-hronologichna-tablitsya/ Довідник цікавих фактів та корисних знань

13. О. Гончар. Чорний яр (Аудіокнига) . - Режим доступу: https://www.youtube.com/watch?v=Ztt1vCH7Ju4

14. Смужка нескошених диких квітів : екранізація повісті Олеся Гончара. - Режим доступу: https://www.youtube.com/watch?v=kv_1SdU_k28

15. Фото з сімейного архіву. - Режим доступу: http://krai.lib.kherson.ua/gonchar-7-2.htm

16. Человек, который стал свободным - жизненный путь Олеся Гончара. - Режим доступу: https://www.youtube.com/watch?v=x5FxsBYNNhg

Олесь Гончар в електронному каталозі бібліотеки

Список книжкових видань в ЕК

Список праць викладачів університету

1. Бевз Т. О. Педагогізми - репрезентанти педагогічної проблематики творів О. Т. Гончара / Т. О. Бевз // Studia methodologica. Філософія. Філологія. - Тернопіль, 1998. - Вип.5. - С. 121-124.

2. Бевз Т.О. Синоніми в творчості О.Т. Гончара / Т. О. Бевз, Л. І. Сучок // Студії з лексикології, граматики та лінгводидактики української мови : збірник наукових праць. - Вінниця, 2001. - С. 17-23.

3. Завальнюк Інна Яківна. Кольористика як один із елементів ідіостилю О. Гончара / І. Я. Завальнюк, І. Г. Бонякевич // Філологічні студії : збірник наукових статей. - Вінниця : ВДПУ ім. М. Коцюбинського, 2005. - Вип. 3. - С. 17-119.

4. Павлушенко О. А. Метафорична інтерпретація семантичної домінанти багатозначного слова (на матеріалі творів І. Нечуя-Левицького та О. Гончара) / О. А. Павлушенко, Н. В. Грузер // Студії з лексикології, граматики та лінгводидактики української мови : збірник наукових праць. - Вінниця, 2001. - С. 55-61.

5. Розанова Людмила Миколаївна. Огляд ретроградних гонінь на роман О. Гончара "Собор". Духовна канва й актуальність роману / Л. Н. Розанова, Л. В. Солодар // Філологічні студії : збірник наукових статей. - Вінниця : ВДПУ ім. М. Коцюбинського, 2007. - Вип. 5. - С. 213-217

6. Супрун В. Значеннєва градація непоширених речень у романах Олеся Гончара / В. Супрун, Л. Супрун // Лінгвалізація світу: Теоретичний та методичний аспекти : збірник матеріалів Міжнародної наукової конференції (25-26 травня 2006) / МОН України. Черкаський національний ун-т ім. Б. Хмельницького ; відп. ред. Р. І. Мартинова. - Черкаси : Брама-Україна, 2007. - С. 374-382

7. Супрун В. М. Втілення духовності і справедливості в образі собору (за романом "Собор" О. Гончара) / В. М. Супрун, О. С. Хаверчук // Філологічні студії : збірник наукових статей. - Вінниця : Вид-во Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського, 2007. - Вип. 5. - С. 223-226

8. Супрун В. М. Двоскладне непоширене речення дієслівного типу без обов'язкових приприсудкових компонентів як ознака лаконізму творчої думки Олеся Гончара (на матеріалі роману "Тронка") / В. М. Супрун // Студії української мови: лексикологія, граматика, лінгводидактика : збірник наукових праць. - Вінниця, 2002. - С. 130-135

9. Супрун Л. В. Епітети як засоби вираження модальності в мовній картині світу Олеся Гончара / Л. В. Супрун, С. Л. Городиська // Філологічні студії : збірник наукових статей. - Вінниця : Вид-во Вінницького держ. пед. ун-ту ім. Михайла Коцюбинського, 2006. - Вип. 4. - С. 181-184

10. Теклюк В. Я. Прийменникові конструкції із значенням причини (на матеріалі творів М. Стельмаха, О. Гончара, О. Довженка) / В. Я. Теклюк // Студії української мови: лексикологія, граматика, лінгводидактика : збірник наукових праць. - Вінниця : Вид-во ВДПУ, 2002. - С. 66-70

Список статей з періодики в ЕК.

1. 80-річчя члена-кореспондента НАН України А. І. Гончара // Вісник Національної академії наук України. - 2011. - № 12. - С. 99-100

2. Абліцов Віталій. Юрій Шевельов і Олесь Гончар: Одних славлять, інших ігнорують, а торжествує "талановита посередність" / В. Абліцов // Літературна Україна. - 2009. - 19 лютого (№ 7). - С. 3.

3. Антипович Г. Епоха у прицілі Гончара / Г. Антипович // Освіта. - 2012. - 12-19 вересня (№ 39-40). - С. 15.

4. Байда Людмила. Жанрові особливості роману "Тронка" Олеся Гончара / Л. Байда // Літературознавчі студії : збірник наукових статей / ред. кол.: І. Є. Руснак, Б. В. Хоменко. - Вінниця, 2009. - Вип. 4. - С. 205-208

5. Бакуменко О. З вогню натхненне слово... / О. Бакуменко // Дніпро. - 2008. - № 3-4. - С. 126-135

6. Балаба Галина. Творчість - як високоусвідомлений громадський обов'язок / Г. Балаба // Дзвін. - 2008. - № 11-12. - С. 158-160

7. Баришенко Л. І. "Дякую Богові, що дав мені народитися українцем" : Презентація "Щоденників" О. Т. Гончара. / Л. І. Баришенко // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2007. - № 34. - С. 28-36.

8. Безматірних Н. О. "Собори душ бережімо" (компарат. аналіз творів "Собор Паризької Богоматері" В. Гюго та "Собор" О. Гончара) : 11 кл. / Н. О. Безматірних // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2011. - № 11. - С. 15-17.

9. Бронзенко Т. Піднятися на вершину духовності : (за романом О. Гончара "Людина і зброя") / Т. Бронзенко // Українська мова і література в школі. - 2006. - № 4. - С. 31-37.

10. Вараніца В. Чиста стежина до Собору / В. Вараніца // Дивослово. - 2008. - № 1 . - С. 23

11. Возна М. Захист історичних пам'яток України, як одна зі складових духовного захисту нації у щоденниках та публіцистиці Олеся Гончара / М. Возна // Пам'ять століть. - 2007. - № 1. - С. 97-106

12. Гаврилюк О. Старше і молодше покоління у романі Олеся Гончара "Собор": єдність чи конфлікт? : Урок поглибленого опрацювання художнього тексту в 11 класі / О. Гаврилюк // Українська мова й література в середніх школах, гімназіях, ліцеях та колегіумах. - 2008. - № 4. - С. 11-14.

13. Гаврильченко Н. М. Роман "Собор". Зв'язок історичного минулого із сучасністю. Проблема духовності людини. Образ-символ Собору : [урок] / Н. М. Гаврильченко // Все для вчителя. - 2009. - Грудень (№ 23-24). - С. 109-111.

14. Галич В. Постать Олеся Гончара в контексті постмодернізму / В. Галич // Дивослово. - 2005. - № 2. - С. 55-57

15. Галич О. Олесь Гончар у вимірі non fiction / О. Галич // Слово і час. - 2005. - №7. - С. 14-23.

16. Галич Олексій. Олесь Гончар і західнослов'янські літератури : щоденникова рецепція / О. Галич // Київська старовина. - 2011. - № 3. - С. 154-159

17. Голобородько Ярослав. Меморіал слова / Я. Голобородько // Слово і час. - 2009. - № 1. - С. 109-111

18. Гонтарук Л. Посмішка першої величини: О.Т. Гончару - 90 років / Л. Гонтарук // Освіта. - 2008. - 9-16 квітня (№ 15-16). - С. 6.

19. Гончар Л. Заповіт письменника : до 13-тиріччя міжнародної україно-німецької премії імені Олеся Гончара / Л. Гончар // Дніпро. - 2010. - № 5. - С. 146-149

20. Горбачук В. На сторожі українського слова / В. Горбачук, А. Поповський // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2009. - № 14. - С. 36-37

21. Горіславець В. Останній романтик, або Олесь Гончар у контексті сучасного літературного процесу / В. Горіславець // Київ. - 2008. - № 4. - С. 164-170

22. Городна О. Зберегти землю і "собори душ" - покликання людини : Цикл особистісно-зорієнтованих уроків за творчістю Олеся Гончара / О. Городна // Українська мова й література в середніх школах, гімназіях, ліцеях та колегіумах. - 2007. - № 9-10. - С. 22-41

23. Довженко Олена. Національний характер у романах Олеся Гончара / О. Довженко // Слово і час. - 2005. - № 12.-С.63-68

24. Дранчак М. І. О. Гончар. Роман "Твоя зоря" : урок позакласного читання у 8 класі / М. І. Дранчак // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2010. - № 32. - С. 20-24.

25. Дроздовський Дмитро. Вивчення екзистенціалізму: компаративний аспект : на матеріалі новел "За мить щастя" та "Залізний острів" Олеся Гончара / Дмитро Дроздовський // Дивослово. - 2012. - № 9. - С. 28-33

26. Дяченко С. До проблеми вивчення творчості Олеся Гончара у загальноосвітніх навчальних закладах / С. Дяченко // Українська мова і література в школі. - 2009. - № 2. - С. 18-21.

27. Жила С. О. Олесь Гончар: сторінки підручника для 8-го класу / С. О. Жила // Українська література в загальноосвітній школі. - 2011. - № 5. - С. 14-18

28. Жулинський Микола. Духовний провідник України, або чим трепетав дух Олеся Гончара? / М. Жулинський // Слово і час. - 2008. - № 5. - С. 78-80.

29. Заверталюк Нінель. Творчість Олеся Гончара в соціокультурному й національному параметрах / Н. Заверталюк, Н. Олійник // Слово і час. - 2008. - № 6. - С. 105-106

30. Захарчук Ірина. Мілітарна стратегія соцреалізму / І. Захарчук // Слово і час. - 2006. - № 10.-С.51-60

31. Історичний календар - 2008 // Пам'ять століть. - 2008. - № 3. - С. 41-213.

32. Касьян С. "Бережіть собори душ своїх" : За романом О. Гончара "Собор" і новелою "На косі" : 11-й клас / С. Касьян // Українська мова та література. - 2012. - Вересень (№ 18). - С. 40-41.

33. Козачук О. Моя душа - собор? Олесь Гончар "Собор". Проблематика твору : урок української літератури з використанням елементів технології вітагенного навчання для студентів І курсу ВНЗ І-ІІ рівнів акредитації / Олена Козачук // Українська мова і література в школах України. - 2015. - № 3. - С. 54-59.

34. Козлова Т. М. О. Гончар. Новела-засторога "Залізний острів". 11 клас / Т. М. Козлова // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2017. - № 28-29. - С. 46-51

35. Комаренко Надія. Живе- хто іскрить : урок-спогад про Олеся Гончара / Надія Комаренко // Українська мова і література в школі. - 2012. -№ 5. - С. 47-51

36. Копусь Ольга. Перифрази як елемент концептуальної картини світу в романах Олеся Гончара / Ольга Копусь // Дивослово. - 2013. - № 1. - С. 33-37

37. Кордонська А. В. Собор - символ духовної краси людини в однойменному романі Олеся Гончара : 11 клас / А. В. Кордонська // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2017. - № 13-14. - С. 48-55.

38. Кравчук Л. Новела Олеся Гончара "Модрикамень" - гімн усеперемагаючому коханню : українська література : 8 клас / Лариса Кравчук // Українська мова і література в школах України. - 2016. - № 12. - С. 45-47.

39. Кусакіна Т. Ідея незнищенності народу у фронтовій поезії Олеся Гончара / Тамара Кусакіна // Українська мова й література в сучасній школі. - 2012. - № 1. - С. 29-32

40. Кушнір І. Художній час і простір як специфічні форми відображення дійсності у творах Олеся Гончара / І. Кушнір // Літературознавчі студії : збірник наукових статей / ред. кол.: І. Є. Руснак, Н. С. Поляруш, Т. В. Яковенко. - Вінниця : Планер, 2011. - Вип. 6. - С. 336-345

41. Лепеха Р. Л. Берегти джерела духовності. Проблематика та образи роману Олеся Гончара "Собор" / Р. Л. Лепеха // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2010. - С. 10-13.

42. Логвін С. "Степ як текст" у творчості Олеся Гончара / С. Логвін // Літературознавчі студії : збірник наукових статей / ред. кол.: І. Є. Руснак, Н. С. Поляруш, Т. В. Яковенко. - Вінниця : Планер, 2011. - Вип. 6. - С. 345-351

43. Маленко О. О. Слово Гончара як духовний посил українцям / О. О. Маленко // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2010. - № 25. - С. 34.

44. Марко В. Новели Олеся Гончара "Модри камень" і "За мить до щастя": концептуальні коди / В. Марко // Дивослово. - 2009. - № 12 . - С. 44-47

45. Матюшенко Оксана. Носій естетики світлих і сонячних тонів / О. Матюшенко // Українська мова і література в школі. - 2007. - № 4. - С. 61-63

46. Маценко Георгій. Славетні гості Львова. Живе відчуття доби / Георгій Маценко // Дзвін. - 2016. - № 2. - С. 228-230.

47. Мезиненко Н. В. Олесь Гончар "Соняшники". Польові рослини України : бінарний урок з літератури й природознавства. 7 клас / Н. В. Мезиненко, О. О. Мерзликіна // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2012. - № 11. - С. 15-19.

48. Мовчан Раїса. Стильова палітра української прози першої половини ХХ століття / Р. Мовчан // Бібліотечка "Дивослова". - 2009. - № 2 . - С. 2-64.

49. Наумчик Г. Велич і краса людини - у поєднанні природи з творчою працею : За твором О. Гончара "Романові яблука" : 7-й клас / Г. Наумчик // Українська мова та література. - 2011. - Квітень (№ 13-16). - С. 3-5.

50. Неїжмак Василь. Хата, в якій "народжувалась душа" : [про Олеся Гончара] / Василь Неїжмак // Україна молода. - 2012. - 3 жовтня (№ 146). - С. 8-9.

51. Немировська Олександра. Реальні антропономінації як засіб створення алюзії в художньому контексті : на матеріалі роману Олеся Гончара "Твоя зоря" / Олександра Немировська // Дивослово. - 2013. - № 1. - С. 30-32

52. Новікова Поліна. Інклюзії народної української писемності у творчості Олеся Гончара / Поліна Новікова // Мандрівець. - 2014. - № 4. - С. 26-28.

53. Оксюта Я. Щире, відверте слово : Із епістолярної спадщини Олеся Гончара / Я. Оксюта // Київ. - 2005. - № 5. - С. 174-184

54. Павличко Д. Іди за мною : [про Олеся Гончара] / Д. Павличко // Літературна Україна. - 2013. - 4 квітня (№ 14). - С. 10-11.

55. Панченко В. Після "Собору" / В. Панченко // Дивослово. - 2007. - № 1. - С. 15-18

56. Параскевич П. Думки, уроки й заповіти Олеся Гончара / П. Параскевич // Освіта. - 2008. - 16-22 жовтня (№ 16-22). - С. 4-5.

57. Параскевич П. К. Пам`ятні зустрічі з Олесем Гончаром / П. К. Параскевич // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2010. - № 13. - С. 35-37.

58. Параскевич П. Книга, сповнена любові / П. Параскевич // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2009. - № 2. - С. 35-37

59. Пащенко В. Розгром "Собору" Олеся Гончара: передісторія конфлікту / В. Пащенко // Рідний край. - 2007. - № 1. - С. 104-110

60. Пеленка О. Даруємо квіти митцям, які народились навесні : літературне свято / Олена Пеленка // Українська мова і література в школах України. - 2015. - № 4. - С. 55-62

61. Пінчук С. Кінець операції "Собор" / С. Пінчук // Літературна Україна. - 2011. - 31 березня (№ 13). - С. 6-7.

62. Піхур О.М. Тернистим шляхом до храму : До 90-річчя від дня народження О. Т. Гончара (1918-1995) / О. М. Піхур // Календар знаменних і пам'ятних дат. - 2008. - № 2. - С. 32-38

63. Попович Н. Урок за новелою О. Гончара "За мить щастя" / Н. Попович // Українська література в загальноосвітній школі. - 2012. - № 8. - С. 40-43

64. Рева Л. Совість України Олесь Гончар про феномен українця Миколи Гоголя / Л. Рева // Вісник Книжкової палати. - 2010. № 11. - С. 40-43

65. Регідайло Н. Зберегти людське в людині / Н. Регідайло // Вісник Книжкової палати. - 2008. - № 10. - С. 40-44

66. Регідайло Н. Пам'ять, честь, гідність, саме життя нашого народу / Н. Регідайло // Вісник Книжкової палати. - 2009. - № 2. - С. 45-48

67. Сівер Л. Краса і таємниця соборів : за романами В. Гюго і О. Гончара / Л. Сівер // Зарубіжна література . - 2010. - Червень (№ 21-24). - С. 79-83.

68. Скакун Ірина. Новий промінь зору у світі романів Гончара : рецензія / Ірина Скакун // Слово і час. - 2013. - № 8. - С. 124-126

69. Сорокіна Л. В. Новела-засторога О. Гончара "Залізний острів" / Л. В. Сорокіна // Українська література в загальноосвітній школі. - 2012. - № 12. - С. 23-26

70. Степаненко М. "...Людина людині має світити" : Олесь Гончар у взаєминах зі старшими й молодшими письменниками / М. Степаненко // Січеслав. - 2009. - № 2. - С. 129-140

71. Степаненко М. "Життя прожити - яке це велике й многотрудне мистецтво" : Олесь Гончар про самого себе, свій родовід, свою сім'ю / М. Степаненко // Українська мова й література в середніх школах, гімназіях, ліцеях та колегіумах. - 2008. - № 4. - С. 100-110.. ; № 5. - С. 116-120.. ; № 6. - С. 109-113. ; 2009. - № 4. - С. 118 -122.

72. Степаненко М. Він був, є і навічно залишиться взірцем моральної чистоти, громадянської чесності, поетом-патріотом / Микола Степаненко // Українська мова й література в середніх школах, гімназіях, ліцеях та колегіумах. - 2011. - № 5. - С. 34-41

73. Степаненко М. І. Поет - "стоколос" Борис Олійник у щоденниковій візії Олеся Гончара / М. І. Степаненко // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2009. - № 28. - С. 6-12

74. Степаненко М. Історія української мови в публіцистичній спадщині Олеся Гончара / М. Степаненко // Українська мова й література в середніх школах, гімназіях, ліцеях та колегіумах. - 2008. - № 1. - С. 121-124.

75. Степаненко М. Олесь Гончар - історик, теоретик, практик української лексикографії / Микола Степаненко // Українська мова. - 2013. - № 3. - С. 27-38

76. Степаненко М. Олесь Гончар про "духовний код нації" : До 95-річчя від дня народження письменника / Микола Степаненко // Українська мова й література в сучасній школі. - 2013. - № 4. - С. 6-12

77. Степаненко М. Павло Тичина у щоденникових записах Олеся Гончара : стаття шоста : Виступи Олеся Гончара на захист Павла Тичини / Микола Степаненко // Українська мова й література в середніх школах, гімназіях, ліцеях та колегіумах. - 2011. - № 7/8. - С. 126-132

78. Степаненко М. Поезія Павла Тичини в "Щоденниках" Олеся Гончара : Інтертекстуальний вияв / М. Степаненко // Українська мова й література в середніх школах, гімназіях, ліцеях та колегіумах. - 2010. - № 6. - С. 109-111

79. Степаненко М. Прекрасні миті спілкування Олеся Гончара з Павлом Тичиною : стаття третя / Микола Степаненко // Українська мова й література в середніх школах, гімназіях, ліцеях та колегіумах. - 2011. - № 3. - С. 120-123

80. Степаненко М. Слово Павла Тичини на захист письменника-початківця Олеся Гончара : стаття друга / Микола Степаненко // Українська мова й література в середніх школах, гімназіях, ліцеях та колегіумах. - 2010. - № 11/12. - С. 141-145

81. Степаненко М. І. Ліна Костенко - "найбільша поетеса України". Щоденникові записи Олеся Гончара / М. І. Степаненко // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2009. - № 22-23. - С. 2-4

82. Степаненко М. І. Мовні проблеми в публіцистичному дискурсі Олеся Гончара / М.І. Степаненко // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2008. - № 7. - С. 5-10

83. Степаненко Н. С. Про один із ювілеїв незабутнього Олеся Гончара / Н. С. Степаненко // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2013. - № 10. - С. 2-7.

84. Ткач Микола. Душі - хоч крихту... : Роздуми над щоденниками Олеся Гончара / М. Ткач // Літературна Україна. - 2009. - 16 квітня (№ 15). - С. 1,7.

85. Уманська Т. О. Олесь Гончар "За мить щастя" : 11 клас / Т. О. Уманська // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2016. - № 16-18. - С. 48-53.

86. Уманська Т. Олесь Гончар : Новела "За мить щастя" : [урок] / Тамара Уманська // Українська мова та література. - 2016. - Березень (№ 5-6). - С. 56-60.

87. Фесай Н. І. Олесь Гончар. "Людина і зброя" / Н. І. Фесай // Вивчаємо українську мову та літературу. - 2010. - № 10. - С. 18-21.

88. Фурсова Л. "Вишні в убранні білім мене виглядають з війни" : Літературна композиція за фронтовими поезіями О. Гончара / Л. Фурсова // Всесвітня література та культура в навчальних закладах України. - 2007. - № 9. - С. 20-22.

89. Фурсова Л. Проблемні ситуації у компаративному аналізі літературних творів. На прикладі прози О. Гончара і В. Бикова / Л. Фурсова // Зарубіжна література в школах України. - 2007. - № 7. - С. 18-24

90. Хроменко І. Компаративний аналіз художнього твору : заняття № 9 / Ірина Хроменко // Всесвітня література та культура в навчальних закладах України. - 2013. - № 9. - С. 8-15

91. Чумак Т. М. Вивчення новелістики Олеся Гончара в світлі духовних орієнтирів письменника / Т. Чумак // Українська література в загальноосвітній школі. - 2015. - № 5. - С. 31-34

92. Чумак Т. М. Вивчення новелістики Олеся Гончара в світлі духовних орієнтирів письменника / Т. М. Чумак // Українська література в загальноосвітній школі. - 2015. - № 4. - С. 34-37

93. Чумак Т. Уроки духовності Олеся Гончара / Т. Чумак // Українська мова і література в школі. - 2007. - № 4. - С. 49-52

# data[].attributes.attachment_link.title
БІБЛІОГРАФІЧНІ ДЖЕРЕЛА

# data[].attributes.attachment_link.description
Олесь Гончар : віртуальна мультимедійна виставка "УКРАЇНСЬКИЙ РЕМАРК": до 100-річчя від дня народження Олеся Терентійовича Гончара ВІРТУАЛЬНА МУЛЬТИМЕДІЙНА ВИСТАВКА "Він ніколи нічого не хотів для себе. Був красивий і гордий в юності і в високі свої літа" Дмитро Білоус "Найвища краса - це краса вірності.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Олесь Гончар. Чорний яр (Аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
[1х2] О. Гончар. Твоя зоря (Аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Олесь Гончар "Залізний острів"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
О. Гончар. Далекі вогнища (Аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокниги українською - для ЗНО та не тільки

# data[].attributes.attachment_link.title
Олесь Гончар - «Модри Камень» | Новела (повний текст)| Слухати онлайн | Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Степан Олійник - відомий український поет, обдарування і талант якого на повну силу виявився в гуморі і сатирі. Цю людину знали - без перебільшення - майже в усьому СРСР та за кордоном. Поет-гуморист, сатирик, він майже чотири десятиліття віддав праці в літературі і понад п'ять десятиріч - журналістиці. Боровся за ствердження добра і правди, чесності й благородства. Без його творчого доробку неможливо уявити українську літературу.

Народився Степан Іванович Олійник 3 квітня 1908 року в селі Пасисели на Одещині в багатодітній сім'ї хліборобів, згодом родина переїхала в с. Левадівку. Після закінчення початкової школи здібний і допитливий до всього хлопець продовжив навчання в Одесі, де закінчив трудову семирічну школу ім. Лесі Українки (1926), а згодом кооперативний технікум (1929). Твердо вирішивши присвятити своє життя літературній діяльності, восени 1929 р, С. Олійник вступає до Одеського педагогічного інституту. В студентські роки, поєднуючи навчання з літературною діяльністю, молодий письменник писав і друкував вірші в газеті "Чорноморська комуна", в одеських журналах "Шквал" та "Металеві дні".

Коли в 1930-му батько потрапив під "розкулачку", юнак уже був студентом. Ясна річ, сина "ворога народу" з вузу виключили, і він влаштувався на роботу стерновим на кораблі. А коли через рік відновився в педінституті, то заарештували вже його самого. За те, що складав дотепні частівки для студентської стіннівки "Синя блуза". Одним із "доказів буржуазного націоналізму" стала також українська вишивана сорочка. Донощик повідомляв, буцімто Олійник вербував у антирадянське молодіжне підпілля лише тих, хто одягався у вишиванку. Справді, свого часу він поклявся носити це національне вбрання, незалежно від моди. Як оберіг. І на столі слідчого помережане хрестиком полотно лежало поруч із конспектами та віршами.

Та 1931-й рік був не такий жорстокий, як 1937-й. Отож хлопця невдовзі випустили. Можливо, врятувало те, що його друг звернувся з листом до "всесоюзного старости" Калініна від імені майже двохсот однокурсників. До того ж охоронець відібрав у в'язня блокнот із його віршами, і після того... став прихильнішим. Перебування в казематі не минулося безслідно; від нервового стресу захворів на епілепсію. Як згадувала сестра Ольга, під час нападів мати накривала сина хусткою і молилася. Ото й усе лікування. Відпустила недуга лише по війні.

У 1934 році Степан Іванович закінчив педінститут, деякий час працював викладачем української мови і літератури, а за 1935 р. перейшов на роботу до обласної редакції газети "Чорноморська комуна". Як кореспондент обійшов і об'їздив багато районів Одеської області, публікував поезії в газетах. 1936-го почалися тотальні арешти. В кожному вбачали потенційного запроданця, зловмисника, шпигуна. Агентурна мережа НКВС розширювалася. Звичайно, ясноокого юнака, котрий ставав душею будь-якого товариства, не могли обійти увагою: запросили до відповідного кабінету й запропонували співпрацю. Та м'який, інтелігентний Олійник категорично відмовився. Була ще одна спроба схилити його на свій бік. Коли по війні він повернувся до Києва, знову викликали на Короленка "для важливої розмови". Не піддався на умовляння, не злякався погроз.

Восени 1939 р. Степан Іванович, на той час вже досвідчений журналіст і автор значної кількості опублікованих віршів, переїздить до Києва, де працює в редакціях газет "Вісті", "Радянська освіта", публікує свої твори в газетах "Комуніст", "Комсомолець України", в "Литературной газете" та ін. Журналістський досвід відіграв значну роль у подальшому творчому становленні Олійника-письменника.

Факти, які Олійник використовував для творів, були такими типовими, що часто люди впізнавали себе в його героях. Степан Іванович якось розказував, що після читання вірша "У клубі" до редакції "Перця", де він тоді працював, надійшов лист із Одеського обласного відділу кінофікації, в якому писалося: "...факти, про які йдеться у вірші, ...підтвердилися. Вживемо заходів".

Анекдотично звучить оповідь про резонанс від "Номенклатурного Мацепури". Після появи в "Перці" цього фейлетону до його автора зателефонували з... республіканської прокуратури й попросили дати адресу високопоставленого чиновника, що зганьбив себе негідними діями. Дехто з читачів Олійникових гуморесок навіть постраждав. Так, працівника бензоскладу на Тернопільщині позбавили роботи за те, що... вголос читав "Дорогу даму". Та ще й коментував. А йшлося в сатирі про дружину секретаря райкому партії, котра зловживала посадовим становищем чоловіка-начальника. Після появи вірша в "Правде" дехто з керівних осіб каявся, визнаючи провину.

Але сатира Олійника характерна тим, що поет ніколи не ставив собі за мету тільки викривати, бачити погане. З чутливістю друга, який поспішає прийти на допомогу, він прагне виручити товариша з біди, вивести його з небезпечної, згубної стежки.. Сміху Олійникового боялися, а самого його любили. Він завжди був у гущі мас, ближче до народу.

Оте "ближче до народу" стало визначальним у житті письменника. Як згадує його донька Леся, він був однаково уважний і до міністра, і до людини без звань та титулів. Приміром, ніколи не відпускав поштарку, не розпитавши про домашні справи й не напоївши чаєм. Для нього не було простих і можновладних. Передусім людина - з її болем, радощами, сумнівами. Візьмімо, наприклад, героїв зі збірочки оповідань та новел "З книги життя". Дівчина-Чайка, котра полонила серце юного Степана... "Деревенские мальчики", серед яких був і майбутній письменник... Перший допис до селянської газети "Червоний степ"... Та найбільше вразила новела "Гармошка повинна грати". Це про жінку, яка втратила на війні коханого, музику на все село. Щоб зберегти у пам'яті свого Максима і повернути радість односельцям, Наталя освоїла його, репертуар, бо... гармошка повинна грати, а не висіти на кілочку в коморі, припадаючи порохом.

У роки Великої Вітчизняної війни Степан Олійник працював в газеті "Сталінградська правда". Коли ж ворог наблизився до міста, газета стала прифронтовою, а Олійник - прифронтовим кореспондентом. Тоді він створив образ веселого солдата, українського Василя Тьоркіна. Вірш "Сталінград" видали окремою листівкою, яку вручали новобранцям, коли ті переправлялися через збурену бомбами Волгу.

Під час роботи в "Сталінградській правді" Степан Іванович мало не втрапив у страшну халепу. В заголовку статті "Сталинград торжествует"... випала літера "р" у першому слові?! У ті часи і не такі помилки ставали смертним вироком. Доля змилостивилася.

Наприкінці 1942 року Степан Іванович прибув із дружиною Клавдією Іванівною до Саратова й одразу подався до редакції радіостанції імені Тараса Шевченка. Там зустрівся з давнім другом - Юрієм Шумським. Тоді вони й створили героя - Перця-Перчила, для радіожурналу "Перець" на радіо", що мав неабияку популярність. Окремі епізоди видавали друком й закидали на окуповану територію України.

Післявоєнні роки стали другим дебютом і справжнім тріумфом Степана Олійника. Перші ж книжки сатири та гумору "Мої земляки" (1947) та "Наші знайомі" (1948) принесли йому славу неперевершеного гумориста й сатирика, а друга книжка була відзначена Державною премією СРСР. Вступ у Спілку письменників, входження в "сім'ю "перчан", благословення Остапа Вишні багато в цьому визначили наступні роки його творчого життя.

Яскравою сторінкою в творчому доробку Степана Олійника стали його ліричні автобіографічні новели, об'єднані в збірку " З книги життя"(1968). В них поет подумки озирається на прожиті роки й розважливо записує те, що лишило слід у його пам'яті і серці.

Степан Іванович часто повторював: "Поганий той сюжет, котрий не підкріплюється життям". І радив молодим колегам по перу дотримуватися цього принципу. Відомий кінорежисер Леонід Гайдай розповідав, що історія знаменитого фільму "Пес Барбос і незвичайний крос" почалася... з фейлетону Степана Олійника. А було це так, їдучи поїздом, на одній із станцій кінорежисер купив газету "Правда", де й натрапив на сатиричну статтю. Захоплено вигукнув: "Та це ж готовий сюжет для короткометражки". Під час відпочинку написав сценарій, а потім зняв відому стрічку.

Ідею твору письменник, можна сміливо сказати, також почерпнув із життя. Один читач надіслав листа Степанові Івановичу, в якому розповідав про місцевих губителів природи, які глушать рибу динамітом. Під час однієї з таких операцій навчений носити дрючки собака одного з горе-рибалок схопив запал і кинувся до господаря-браконьєра... Що було далі знають усі.

Створений за цією фабулою фільм закупили десятки країн світу. Він здобув високу відзнаку в Каннах. Кінокомедію показували в посольствах Радянського Союзу, щоб розвеселити заклопотаних дипломатів.

Якось (саме на п'ятдесятиріччя Леоніда Гайдая) на "Мосфільм" надійшла телеграма-поздоровлення від Міністерства закордонних справ з подякою іменинникові "за допомогу в укладанні угоди про співпрацю між СРСР та Японією". Виявилося, похмура й мовчазна делегація з країни Вранішнього Сонця під час перегляду фільму про браконьєрів безперервно сміялася, що добре вплинуло на переговори...

Степан Іванович написав чимало віршів для дітей: "Чудо в черевику", "Вовина хвороба" , "Про Іринку". "У бабусинім буфеті", "Бабуся і внучка", "Написав листа Панас". Він був чудовим сім'янином, дуже любив малюків, варто було йому з'явитися на подвір'ї, як довкола починала роїтися дітлашня. Хлопчики й дівчатка поспішали до лагідного дідуся, щоб почути цікаву оповідку, похвалитися оцінкою, заробленою в школі. Для кожного він знаходив щире слово. З донькою і онучкою розмовляв... віршами. Леся скрізь знаходила папірчики, мережані римованими рядками. Часто й сама ставала героїнею кумедних історій. Ясна річ, у завуальованій формі. Колись заснула з котлетою за щокою - і з'явилася жартівлива поезія "Вовина хвороба". З особливою ніжністю ставився Степан Іванович до онучки Оксанки, фіксуючи кожну подію з життя дівчинки. Зробила маленька перші кроки, й дідусь одразу відгукнувся на це побажанням на все життя:

Кріпи свої сили

Оксанко мала,

Щоб рівно, красиво

Й далеко пішла!

Взаємини з дружиною - то окрема життєва сторінка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олійник Степан Іванович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Степан Олійник - відомий український поет, обдарування і талант якого на повну силу виявився в гуморі і сатирі. Цю людину знали - без перебільшення - майже в усьому СРСР та за кордоном. Поет-гуморист, сатирик, він майже чотири десятиліття віддав праці в літературі і понад п'ять десятиріч - журналістиці.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ТРК Балінформкомпанія

# data[].attributes.attachment_link.title
Його сміху боялися, а самого любили (С.І.Олійник)

# data[].attributes.headline
Степан Олійник. Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Степан Олійник. Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Олійник Степан - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Олійник Степан Іванович - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Степан Олійник. Гуморески

# data[].attributes.subject
Степан Олійник. Гуморески

# data[].attributes.attachment_link.title
Гумористичні вірші Степана Олійника на сайті Українські гуморески

# data[].attributes.headline
Степан Олійник. Гумористичні вірші для дітей

# data[].attributes.subject
Степан Олійник. Гумористичні вірші для дітей

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЛЕДАР-БРЕХУНЕЦЬ

Просить матуся Миколу:
"Синку, внеси мені дров!.."
Ледар скрививсь і про школу
Мамі нагадує знов:
"В мене уроків багато:
Сила задач і письма..."
З п'ятого поверху мати
Йде до сарая сама.
Дров узяла вона в'язку,
Йде, спочива що не крок:
Робить синочкові ласку,
Хай тільки вчиться синок.
Вийшла, звалила додолу
В'язку важкеньку сама.
Зве на хвилинку Миколу -
Дома ж Миколи нема!
Раз погукала і вдруге.
Де він?.. І стала на мить:
"Певно, подався до друга.
Разом задачі робить!.."
Зовсім не так! Бо Микола
Вже верховодив у грі -
Бив з хлопчаками футбола
В третім, сусіднім, дворі.
Вже як стемніло, з'явився,
"їсти давайте мені!
Сильно я,- каже,- стомився,
Дуже задачі трудні!"
Ранок. Іде він у школу.
Й жде... випадкових "удач"!
Вчитель питає Миколу:
"Чом не зробив ти задач?"
"Чом не зробив? - я питаю..."
Встав брехунець, пробасив:
"Я не зробив, бо з сарая
Дрова для мами носив..."
Діти! Чекає Миколу
Дуже поганий кінець.
Тож не робіть ви ніколи
Так, як оцей брехунець!
(1955)

Син покрутив головою, що ні,
Мовчки стоїть і ні слова.
- Чом ти не кажеш нічого мені?
Що це?
Що сталося, Вово?

- Ну, роззявляй свого рота!
Вова скрививсь і... за шафу шмигнув!
- Я не розкрию,- бурмоче.

Витягли Вову... Він губи надув -
Рота роззявить не хоче.
Довго пручавсь!.. Та скорився-таки!
Лікар націлив пінцети
Й витяг у Вови із-за щоки
Дві здоровенних котлети.

Ті, що він зранку лінивсь проковтнуть
(Так і в дворі ото грався!),
Ті, які досі вже... скисли, мабуть!
Лікар
Стояв і сміявся!

ПРО ІРИНКУ

I

Пожувала трішки гуску -
Смокче пальці... на закуску.
Дай сметани їй у склянці -
В Іри й вушка у сметанці.
Чай не в рот, не по ковточку -
Поза шию, під сорочку.

Повечеря, вмостим спати,-
"Хочу з бабою лежати!"
Шурхне баба в ліжко слідом -
Іра в сльози: "Хочу з дідом!"
Дід приляже, "цить" шепоче -
Плаче знов: до баби хоче!
Лиш як спить, стиха квартира.
Отака-то наша Іра!

Захотілося Іринці
Шить на бабиній машинці
(Баба в спальні вже лежить,
Не почує, можна шить!).
Дотяглась вона до столу
І ввіткнула плаття полу
Під пластинку-"башмачок".
Притаїлась - і мовчок.

Ще послухала й крутнула
(Так, щоб баба не почула!),
Хоче злазити мала,
А її - трима пола;
Встряло плаття у машинку,
Не пуска малу Іринку.
Ні сюди, ані туди.
Хоч з машинкою ходи!

Внучці Оксанці
Раділи ми зранку
Разом з усіма:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
гумор для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
степан олійник

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
гумористичні вірші для дітей

# data[].attributes.attachment_link.title
Степан Олійник, гумористичні вірші для дітей

# data[].attributes.attachment_link.description
ЛЕДАР-БРЕХУНЕЦЬ Просить матуся Миколу: "Синку, внеси мені дров!.." Ледар скрививсь і про школу Мамі нагадує знов: "В мене уроків багато: Сила задач і письма..." З п'ятого поверху мати Йде до сарая сама. Дров узяла вона в'язку, Йде, спочива що не крок: Робить синочкові ласку, Хай тільки вчиться синок.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Степан  Олійник "Чудо в черевику"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Степан Олійник "Ля-ля-ля"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Педагогічний Музей України

# data[].attributes.attachment_link.title
Віктор Близнець (1933-1981), український дитячий письменник

# data[].attributes.headline
Віктор Близнець. Життя і творчість (матеріали С.Полтавець)

# data[].attributes.subject
Віктор Близнець. Життя і творчість (матеріали С.Полтавець)

# data[].attributes.attachment_link.title
В.С. Близнець

# data[].attributes.headline
На рівні вищих партитур(до 90-річчя від дня народження Віктора Близнеця)

# data[].attributes.subject
На рівні вищих партитур(до 90-річчя від дня народження Віктора Близнеця)

# data[].attributes.attachment_link.description
Ім'я Віктора Семеновича Близнеця - одне з найяскравіших у сузір'ї українських прозаїків, які писали про дітей і для дітей. Як зазначив наш земляк - поет, публіцист, літературознавець, лауреат Державної премії України ім. Т.Шевченка Володимир Базилевський: "Усі його книги мають одну впізнавану особливість - чар делікатності, свій особливий тембр совісливості".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Педагогічний Музей України

# data[].attributes.attachment_link.title
Наталя Забіла (1903-1985), дитяча письменниця, педагогиня

# data[].attributes.attachment_link.title
Земля світлячків🌳1-4 розділи🍀 Віктор Близнець

# data[].attributes.attachment_link.title
Земля світлячків🌲5-8 розділи🌿 Віктор Близнець

# data[].attributes.attachment_link.title
Земля світлячків🍃 9-12 розділи🌱 Віктор Близнець

# data[].attributes.attachment_link.title
Земля світлячків🌳13-16 розділи🌱 Віктор Близнець

# data[].attributes.headline
В.Близнець. Бібліотечні постери. Матеріали С.Полтавець

# data[].attributes.subject
В.Близнець. Бібліотечні постери. Матеріали С.Полтавець

# data[].attributes.headline
Барка Василь. Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Барка Василь. Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Барка Василь - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Барка Василь Костянтинович - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
В.Барка "Жовтий князь". Аудіокнига

# data[].attributes.subject
В.Барка "Жовтий князь". Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
[1х4] Василь Барка. Жовтий князь (Аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Пагутяк Галина. Біографія

# data[].attributes.subject
Пагутяк Галина. Біографія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народилася Москалець Галина Василівна (Галина Пагутяк) 26 липня 1958 р. в с. Залокоть Дрогобицького району на Львівщині, згодом родина переїхала у село Уріж. Закінчила українську філологію Київського державного університету ім. Т.Шевченка. Працювала у школі, у Дрогобицькому краєзнавчому музеї, приватній школі, Львівській картинній галереї. Прозаїк,член Національної Спілки письменників України. Живе у Львові.

Давно уже ніхто з жінок в українській літературі так не заворожував читача своєю міфо-поетичною прозою, як це робить Галина Пагутяк. Вона ввійшла в літературу рано, двадцятирічною дівчиною, ввійшла стрімко і сміливо. Дебютувала великими творами, і в кожному була іншою. Згодом подивувала своїх прихильників філігранною малою прозою. У своїх новелах в декількох рядках, в одному абзаці, вона творить надзвичайної сили й яскравості образи. Галині Пагутяк властиві фантастично-символічна манера письма, прорив до "вигаданого світу", потяг до містики та безнастанних пошуків спасіння людської душі у жорсткому світі. Письменниця постійно прагне зазирнути і за межу людської свідомості та осмислювати пограничний стан людського буття. Недомовленість у багатьох її творах дає великий простір читацької фантазії, спонукає до співтворчості, робить образи багатовимірними, врешті, несе в собі шарм таємничості й незбагненності.

Галина Пагутяк - автор книг прози: "Діти" (1982), "Господар" (1986), "Потрапити в сад" (1989), "Гірчичне зерно" (1990), "Записки Білого Пташка" (1999), "Захід сонця в Урожі" (1993), "Перевал" (1994), "Основа" (1995), "Кур"єр Кривбасу" (1996), "Дукля" (1994), "Смітник Господа нашого" (1996), "Біограф Леонтовича" (2001), "Книга снів і пробуджень" (1995), "Радісна пустеля" (1997), низки есе та циклу поезій.

Проза Галини Пагутяк перекладена англійською мовою (Оповідання "Потрапити в сад"; німецькою уривки з повісті "Захід сонця в Урожі", новели "Тебе спалить сонце" та "Дивись назад"; російською повість "Діти"; словацькою повість "Соловейко" та хорватською новела "Дивись назад".

На підставі подання Комітету з Національної премії України імені Тараса Шевченка Галині Пагутяк у 2010 році присуджено Національну премію імені Тараса Шевченка за книгу прози "Слуга з Добромиля".

# data[].attributes.attachment_link.title
Пагутяк Галина Василівна: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Народилася Москалець Галина Василівна (Галина Пагутяк) 26 липня 1958 р. в с. Залокоть Дрогобицького району на Львівщині, згодом родина переїхала у село Уріж. Закінчила українську філологію Київського державного університету ім. Т.Шевченка. Працювала у школі, у Дрогобицькому краєзнавчому музеї, приватній школі, Львівській картинній галереї. Прозаїк,член Національної Спілки письменників України. Живе у Львові.

# data[].attributes.headline
Пагутяк Галина. Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Пагутяк Галина. Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.title
Пагутяк Галина - повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Пагутяк Галина Василівна - перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Пагутяк Галина. Розмова з письменницею

# data[].attributes.subject
Пагутяк Галина. Розмова з письменницею

# data[].attributes.attachment_link.title
Галина Пагутяк, письменниця

# data[].attributes.headline
Грицько Бойко. Біографія

# data[].attributes.subject
Грицько Бойко. Біографія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Грицько Бойко ввійшов у літературу для дітей на початку 50-х років XX ст. і дуже швидко полюбився маленьким читачам. Лише в Україні за життя поета вийшло понад п'ятдесят книжок. Смішинки про малят і звірят, шкільні й спортивні веселинки, скоромовки-спотиканки, загадки адресовані тим, хто цінує гостре, влучне слово, любить і розуміє гумор, уміє покепкувати не тільки з когось, а й із себе самого.

Григорій Пилипович Бойко народився на Донеччині. Декілька поколінь Бойків, як згадує його син Вадим, уміли говорити віршами. Дід по материнській лінії, Олексій Корнієцький, залишив по собі кілька десятків пісень, які ще й досі співають у селах Донеччини. А батько поета, Пилип Бойко, теж писав вірші. Щоби видати їх, односельці зібрали гроші і відрядили секретаря місцевої комсомольської організації аж до Москви. І вийшла збірка "Чайка" українською мовою, але тодішня влада виплатила авторові гонорар... бібліотекою, 2000 невеликого формату книжок, які читало все рідне село Оленівка. Пилипа Бойка відправили на науку до Харкова, де він провчився лише рік, але встиг здружитися з однокурсником Володимиром Сосюрою...

Після закінчення семирічки Григорій Бойко навчався в Оленівській рудниковій школі. Відстань до школи була чимала, тому доводилося хлопцеві щодня вставати о четвертій годині, кілька кілометрів іти пішки до станції, а вже звідти їхати робочим поїздом до школи.

Почалася війна. Ще юнаком зі шкільної парти пішов Григорій на фронт, а повернувся звідти тяжко пораненим. Після війни майбутній письменник навчався на літературному факультеті Донецького педінституту.

Початком своєї літературної діяльності Григорій Пилипович вважав 1950 рік: саме тоді вийшла його перша збірка віршів "Моя Донеччина". Але друкуватися він почав ще школярем. З мізерних гонорарів купував для сім'ї бодай якісь крупи і цим дуже пишався. Ще студентом видав першу книжку, і його одразу ж прийняли до Спілки письменників. Потім було ще кілька ліричних збірок. А згодом поет став писати виключно для дітей. У дитячій літературі не знайдеться, напевне, жанру, в якому б не працював Грицько Бойко: поеми, вірші, скоромовки, лічилки, загадки, п'єси-казки, тобто все, що подобається таким чарівним жителям країни Дитинства.

Письменник видав близько ста книжок для дітей. Ще за життя наклад його книжок сягав двадцяти мільйонів. Особливо полюбилися малечі "Билиці дяді Гриця", "Про дідуся Тараса", "Смішинки", "Хлопчик Ох", "Ніс у сметані", "Шпаргалка-виручалка" та інші.

А ще на слова поета створено понад чотириста пісень, здебільшого для дітей. Збірник пісень на слова Г. Бойка "Соловейко" побачив світ у 1974 році.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бойко Грицько Пилипович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Грицько Бойко ввійшов у літературу для дітей на початку 50-х років XX ст. і дуже швидко полюбився маленьким читачам. Лише в Україні за життя поета вийшло понад п'ятдесят книжок. Смішинки про малят і звірят, шкільні й спортивні веселинки, скоромовки-спотиканки, загадки адресовані тим, хто цінує гостре, влучне слово, любить і розуміє гумор, уміє покепкувати не тільки з когось, а й із себе самого.

# data[].attributes.headline
Грицько Бойко. Повні тексти творів

# data[].attributes.subject
Грицько Бойко. Повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Біографія Грицька Бойка

# data[].attributes.attachment_link.title
Бойко Грицько — повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Бойко Грицько Пилипович — перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Грицько Бойко. Вірші для дітлахів зі збірок "Бруднуля" та "Веселинки, вірші, скоромовки"

# data[].attributes.subject
Грицько Бойко. Вірші для дітлахів зі збірок "Бруднуля" та "Веселинки, вірші, скоромовки"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Завантажити текст збірки віршів Грицька Бойка (txt.zip)

За матеріалами: За матеріалами: Грицько Бойко. "Бруднуля". Вірші для молодшого шкільного віку. Художник Валерій Мануйлович. Київ, видавництво "Веселка", 1989 р., 24 с. Грицько Бойко. "Веселинки, вірші, скоромовки". Київ, "Веселка", 1965 рік. Дивіться також:
У дитячій літературі немає жанрів, які б не підкорилися Г. Бойку, він натхненно створював все: поеми, вірші, скоромовки, лічилки, загадки, п'єси-казки. Письменник видав близько ста книжок для дітей. Він, як ніхто інший, вмів не просто розважати молодших читачів, а й з теплим, добрим гумором дотепно й незлобливо показати найрізноманітніші вади дитячого характеру. Вереда, замазура, хвалько, брехун, ледар, базіка, невіглас, недотепа, боягуз, підлабузник, задавака, ябеда, роззява, симулянт - ось "знамениті" персонажі його чудових віршів та поем. Його смішинки про малят і звірят, шкільні й спортивні веселинки, скоромовки-спотиканки, загадки адресовані тим, хто цінує гостре, влучне слово, любить і розуміє гумор, уміє покепкувати не тільки з когось, а й із себе самого.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дитячі вірші грицька бойка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
грицько бойко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вірші для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
малюнки валерія мануйловича

# data[].attributes.attachment_link.title
Грицько Бойко. Вірші для дітлахів зі збірок "Бруднуля" та "Веселинки, вірші, скоромовки"

# data[].attributes.attachment_link.description
Завантажити текст збірки віршів Грицька Бойка (txt.zip) За матеріалами: За матеріалами: Грицько Бойко. "Бруднуля". Вірші для молодшого шкільного віку. Художник Валерій Мануйлович. Київ, видавництво "Веселка", 1989 р., 24 с. Грицько Бойко. "Веселинки, вірші, скоромовки". Київ, "Веселка", 1965 рік. Дивіться також: У дитячій літературі немає жанрів, які б не підкорилися Г.

# data[].attributes.headline
ГРИЦЬКО БОЙКО. ОТАКИЙ У МЕНЕ НІС

# data[].attributes.subject
ГРИЦЬКО БОЙКО. ОТАКИЙ У МЕНЕ НІС

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
KidStory – анімовані книжки для дітей

# data[].attributes.attachment_link.title
ГРИЦЬКО БОЙКО. ОТАКИЙ У МЕНЕ НІС

# data[].attributes.headline
Грицько Бойко. "Неохайний"

# data[].attributes.subject
Грицько Бойко. "Неохайний"

# data[].attributes.attachment_link.title
Грицько Бойко. "Неохайний"

# data[].attributes.headline
Грицько Бойко. Смішинки про школу. Збірка

# data[].attributes.subject
Грицько Бойко. Смішинки про школу. Збірка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіо Мама ᗩᑌᗪIOᗰᗩᗰᗩ

# data[].attributes.attachment_link.title
Смішинки про школу  😁 Грицько Бойко 😃 збірка

# data[].attributes.headline
Грицько Бойко "Бруднуля"

# data[].attributes.subject
Грицько Бойко "Бруднуля"

# data[].attributes.attachment_link.title
Грицько Бойко. Бруднуля.