# data[].attributes.body
Moviments literari, autors i obres

# data[].attributes.headline
Literatura catalana moderna.    Renaixement.              Los col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa, Cristòfor Despuig, 1557

# data[].attributes.subject
Literatura catalana moderna.    Renaixement.              Los col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa, Cristòfor Despuig, 1557

# data[].attributes.body
Lucio: Que sia així, l'experiència nos mostra en totes coses, en especialment en acoustic que vui verme lo llustre, la fama, la glòria, lo mando en uns i demà lo veem en altres, i açò és també en les coses majors, indiferents com en les menors, que no hi ha res ferm. A la primera monarquia, que fonc la dels caldeos i assíros, ja veeu com la superà i desféu-la medes i perses; a la d'aquestos, a la dels romans; i encara en los darrers apar que resta per a vui lo domini; a mi, a la veritat, no em par així, que lo que veem de l'Imperi Romà no és més o és poc més d'una sombra del passat. [...] als godos, als moros o sarraïns; i als sarraïns, ací en la nostra província de Catalunya, los alemanys i los francesos. I per çò, si ara veiem manar los castellans, demà veurem que seran manats, com en altre temps foren, i aprofitar-los ha poc la llàbia que tenen.

Fàbio: Sí, que grans paraulistes són, i per ço dien molts que de Castella no és bo sinó les coses mudes.

# data[].attributes.headline
Literatura catalana moderna.         Barroc.                  Instruccions per a l'ensenyança de minyons, Baldiri Rexach, 1747

# data[].attributes.subject
Literatura catalana moderna.         Barroc.                  Instruccions per a l'ensenyança de minyons, Baldiri Rexach, 1747

# data[].attributes.body
La llengua catalana té un gran avanç o una gran excel·lència sobre les demés [...] pues l'experiència ensenya que los catalans fàcilment entenen les nacions estrangeres, i que amb facilítat aprenen de parlar son llenguatge, però molt al contrari succeeix a les nacions estrangeres que vénen en esta província, les quals amb dificultat entenen nostre llenguatge i amb molta dificultat l'aprenen de parlar.

# data[].attributes.headline
Literatura catalana contemporània(s.XIX).          Costumisme.          "El diumenge... a fora!", Robert Robert, 1865

# data[].attributes.subject
Literatura catalana contemporània(s.XIX).          Costumisme.          "El diumenge... a fora!", Robert Robert, 1865

# data[].attributes.body
No em parleu d'aquella gent que us convida un diumenge a la seva torre. Us dóna la sopa crua, us condemna a martiri de mosques i us fa passar el dia explicant-vos la història de tres gallines, les vicissituds de sis mongeteres, les rareses de dos albercoquers, el preu del terreny i les picardies de l'Ajuntament.
Aquests no tenen casa a fora, sinó una espècie de gàbia per a caçar coneguts. Pobre del qui hi cau!

# data[].attributes.headline
Literatura catalana moderna. Neoclassicisme.         Calaix de sastre, Rafel d'Amat (Baró de Maldà), 1816

# data[].attributes.subject
Literatura catalana moderna. Neoclassicisme.         Calaix de sastre, Rafel d'Amat (Baró de Maldà), 1816

# data[].attributes.body
[Dia 18 de setembre] La pluja quedava llavores detinguda en los núvols, a dos quarts de set del matí, que me n'aní a la iglésia per oir missa matinal [...]. Acabada, seguia lo reso, a no cant, de les lletanies majors, havent-me llavores tornat a l'hostal corrent, puix que començava a ploure [...]. Immediatament s'alçaren dos torbellins, o huracans, de vent de llevant i de ponent, i tanta la força de la pluja, que no es veien cases del carrer allí davant, i com caiguda d'aigua d'un molí la que baixava del torrent a l'assèquia i dret al riu, d'allò ben roja, sobreeixint l'aigua per tot allí. Per fi un temporal rares vegades vist en nostres dies, ojalá que hagués sepultat als gavatxos de la part del Besòs [...].

# data[].attributes.headline
Literatura catalana contemporània.          Realisme(s.XIX).               La família dels Garrigues, Josep Pin i Soler, 1870

# data[].attributes.subject
Literatura catalana contemporània.          Realisme(s.XIX).               La família dels Garrigues, Josep Pin i Soler, 1870

# data[].attributes.body
Tornen a convenir-se els castellers: tiu a primers, tu a setons, vosaltres a terços, aqueix i aqull seran crosses... i per lla a la una, hora solemne! l'obra mestressa d'aquells titans se comença: lo castell de nou.
Cinc, sis, i fins set o vuit homes se posen mútuament les mans damunt les espatlles formant rotlló. Sobre quiscú d'ell ne puja un altre que a l'aixecar-se s'agafa als braços del qui té aprop. Un cop dret, se posen com los de sota: les mans mútuament prop del coll, i encara no s'han aferrat ab aquells dits qu'n són mors d'estenalles, ja els hi formigueja per l'esquena u n altra casteller que damunt d'ells forma altre pis d'aquella torre humana aixida d'en mig de l'ona popular com per bruixeria.

# data[].attributes.headline
Literatura catalana contemporània. Romanticisme (s.XIX).     Julita, Martí Genís i Aguilar, 1874

# data[].attributes.subject
Literatura catalana contemporània. Romanticisme (s.XIX).     Julita, Martí Genís i Aguilar, 1874

# data[].attributes.body
Tan bon punt varen ser a casa, féu posar llenya a la llar perquè es reviscolés l'enfredoixada nina, que tota arrupida al primer banc de l'escon les dents li cruixien i no se sentia de les mans. Va venir la reacció, i no fou completa; per dinar no va tastar res, i li vingué un fort mal de cap, tenint lo front com un foc. Apareixien tots los símptomes d'un refredat dolent. La seva mare li va ben escalfar lo llit, i sòpita, tenint amb prou feines los ulls oberts, sentint-se com bullir lo cervell, s'hi va deixar portar sense cap resistència, mentre el senyor Serapi li preparava una infusió sudorífica, i unes lleugeres mostasses per veure de fer-la entrar en un calor i transpiració saludables.

# data[].attributes.headline
Literatura catalana contemporània.          Naturalisme(s.XIX).            Pilar Prim, Narcís Oller, 1906

# data[].attributes.subject
Literatura catalana contemporània.          Naturalisme(s.XIX).            Pilar Prim, Narcís Oller, 1906

# data[].attributes.body
Casada la tia d’en Deberga, aquest s’havia establert ja al carrer de Trafalgar. Emprenent-les pel passatge de la Indústria, en dos minuts hi eren. «Podien, doncs, anar-hi a peu, sense que així ni el cotxer se n’assabentés.» I aquest avantatge irrisori pesà més que altra cosa en la decisió de la Pilar.

―Qualsevol diria que anem a fer-ne una de grossa! ―exclamà l’Osita, morta de riure―. ¿Per què no podria saber la humanitat en pes que, en un cas apurat, has anat a consultar un advocat maco, ni que hi anessis sola, ben sola? vejam!

―Què vols que et digui! fan tanta por, les males llengües!

―Recorda’t de l’anònim: ¿les ha fetes callar, la teva prudència? ¿Quin servei immoral t’he fet jo, mai de la vida, perquè em tractessin del que allí em tracten? Però mira: «Amb el cor net, el cap ben dret.» ¿Tornaries, per ventura, a casa l’advocat dels Dou, que tant va mirar pels teus interessos al tractar-se del dot? Anem, maca, anem, que el meu Genís diu que la cosa du pressa, i tu, sola, no hi aniries mai.

# data[].attributes.body
Característiques del moviment literari
Tòpics literaris
Recursos retòrics més utilitzats
Temàtica

# data[].attributes.headline
Literatura catalana contemporània.      Modernisme (s.XX). Solitud, Víctor Català,  1904

# data[].attributes.subject
Literatura catalana contemporània.      Modernisme (s.XX). Solitud, Víctor Català,  1904

# data[].attributes.body
El pastor s’alarmà de l’estat de la dona.

—Ermitana! —li digué un dia que l’atrapà plorant, i ella tingué de confessar-li palesament que no sabia de què plorava—: vós aneu pas com cal fa una passada i hem de posar-li remei, a tot això... mes pas remei de ca l’apotecari, veieu... Vós heu replegat mal de muntanya, pensi, que és una mena de malaltia pesarosa que es curi pas més que amb divertiments. N’hi ha pas de molt grossos per ci devers, mes prou serà que busquem pas enginyar-ne algun. Primer de tot, cal pas que vos estigueu més soleta com un mussol a dins del cau: la companyia és mitja vida; no fa? Demà tancareu la porta i vos en vindreu a engegar amb nosatros, vos esta bé? Puja pas un trist papau de fava a l’ermita, llevat del vostre home, i si aquest puja i troba barrat, que s’esperi o que se n’entorni: atrament mos fa pas una bella fallica.

# data[].attributes.headline
Literatura catalana contemporània.         Noucentisme (s.XX).     Marines i boscatges, Joaquim Ruyra, 1903

# data[].attributes.subject
Literatura catalana contemporània.         Noucentisme (s.XX).     Marines i boscatges, Joaquim Ruyra, 1903

# data[].attributes.body
Tots guaitàrem a l’entorn, aleshores. Mare de Déu, i que era! Com havia passat, el temps! Ja l’ombra de les muntanyes s’estenia fins qui sap on de la mar. El garbí havia caigut. La flama en la qual en Paiús encenia el cigarrot no oscil·lava gens ni mica, i la candeleta va cremar fins que, llençada a l’aigua, s’hi apagà espetarrellejant. L’onatge s’era aplanat, esborrat, fos... Quina calma! Quina quietud! La color blanquinosa que pren l’aigua morta de les ensenades s’anava dilatant mar enfora com un tel invasor; i en aquell tel llis i enxarolat s’emmirallaven serenament les penyes, poc abans combatudes per la ressaga, i llurs herbatges, encara xops, hi vessaven una gotellada harmoniosa. De les muntanyes properes davallava l’olor dels tomanyins i de les flors boscanes, que amb la fresca del vespre solen exhalar un alè més sentós. El sol, des de darrera d’una boirina rovellada, deixava caure, a tall de rosses pestanyes d’un ull que s’acodorm, la serrellada dels seus raigs, que cobria tot el Montseny. El cel començava a verdejar. Quina calma! Quina quietud! La tarda es desmaiava a poc a poc amb un somrís de pau, amb un deix de galvana placèvola que s’apoderava de la immensitat. (p. 137-138)

# data[].attributes.headline
Literatura catalana contemporània.           Avantguardes (s.XX)

# data[].attributes.subject
Literatura catalana contemporània.           Avantguardes (s.XX)

# data[].attributes.headline
Literatura catalana contemporània.         Literatura dels anys 30. (s.XX)

# data[].attributes.subject
Literatura catalana contemporània.         Literatura dels anys 30. (s.XX)

# data[].attributes.headline
Literatura catalana contemporània.          Literatura de postguerra. (s.XX)

# data[].attributes.subject
Literatura catalana contemporània.          Literatura de postguerra. (s.XX)

# data[].attributes.headline
Literatura universal actual. L'existencialisme.               La peste, Albert Camus, 1947 

# data[].attributes.subject
Literatura universal actual. L'existencialisme.               La peste, Albert Camus, 1947 

# data[].attributes.body
Al principi, la gent havia acceptat de viure separada de l'exterior, com hauria acceptat qualsevol altra molèstia temporal que no trastornés sinó alguna de les seves rutines. Però, de sobte, conscients de ser víctimes d'una mena de segrest, sota la coberta d'un cel on l'estiu començava a bullir, sentien de manera confusa que aquella reclusió amenaçava tota la seva vida, i, quan arribava la nit, l'energia que recobraven amb la fresca els induïa a realitzar actes desesperats.

# data[].attributes.headline
Literatura catalana actual. Anys 60.     Diccionari per a ociosos, Joan Fuster, 1964 

# data[].attributes.subject
Literatura catalana actual. Anys 60.     Diccionari per a ociosos, Joan Fuster, 1964 

# data[].attributes.body
INTERÈS

Un amic em sorprèn embarcat en la lectura d’una espessa obra medieval. Atònit, em pregunta:

—I això, t’interessa realment?

Posa una mica d’incredulitat en el «realment».

La seva bona fe —no en dubto pas— em desconcerta. Ell llegeix una altra mena de papers: en tot cas, mai no s’interessaria per un text arcaic i avorrit. Dic «avorrit» perquè per a ell, i per a gairebé tothom, seria. ¿és per a mi? He de reconèixer que no: m’interessa.

—Sí, m’interessa.

Què vol dir interès? «Sentiment que alguna cosa desvetlla en nosaltres, el qual ens mou a prestar-li una atenció especial, a ésser-li favorables o desfavorables.» Copio el Fabra al peu de la lletra. Com sempre, el Fabra no defrauda: és concís, complet, encertat. Doncs sí. M’interessa el llibre antic i atapeït, ocupat de problemes caducs i redactat amb una retòrica abstrusa o debolida.

—¿ I per què t’interessa?

Ara, la veritat, no sé què contestar. O hauria de contestar amb la meva autobiografia. Les afeccions intel·lectuals i l’ofici, des de fa molts anys, m’han habituat al tracte d’una literatura anacrònica i rude, tractats de monges i frares, poemes metafísics, als antípodes de la meva personal manera de sentir el món. Però no puc evadir-me’n.

Improviso una resposta sobre la marxa:

—Basta que miris cinc minuts seguits una cosa, la cosa més insignificant, perquè arribi a interessar-te...

La frase és, en unes altres paraules, de qualsevol moralista francès. Els francesos —els «moralistes»— han formulat excuses per a totes les situacions: Montaigne, La Rochefoucauld, Pascal, Rivarol, Voltaire, La Bruyère, Alain... L’aprofito. No és satisfactòria del tot. Però ¿qui podria justificar el seu interès per això o per allò? El seu interès pel futbol, per les senyores grasses, per la química orgànica, per les novel·les de Joyce, per la política internacional, pels crucigrames, per guanyar diners, pels paisatges delicats —per qualsevol cosa. Justificar!

SILENCI
Ben sovint, gairebé sempre, callar també és mentir.

TEMPS
Mentre dormiu us creix la barba: això és el temps.

# data[].attributes.headline
Literatura catalana actual. Anys 60.            El quadern gris, Josep Pla, 1966

# data[].attributes.subject
Literatura catalana actual. Anys 60.            El quadern gris, Josep Pla, 1966

# data[].attributes.body
8 de març. ― Com que hi ha tanta grip, han hagut de clausurar la Universitat. D’ençà d’aquest fet, el meu germà i jo vivim a casa, a Palafrugell, amb la família. Som dos estudiants desvagats. El meu germà, que és un gran afeccionat a jugar a futbol ―malgrat haver-s’hi ja trencat un braç i una cama―, el veig purament a les hores de repàs. Ell fa la seva vida. Jo vaig tirant. No enyoro pas Barcelona i menys la Universitat. La vida de poble, amb els amics que hi tinc, m’agrada.

# data[].attributes.headline
Literatura universal.   L'alè, Thomas Bernhard,1978

# data[].attributes.subject
Literatura universal.   L'alè, Thomas Bernhard,1978

# data[].attributes.body
Un parell de cases de pagès al voltant de l'església, que jo veia des de la meva finestra, i al voltant del cementiri, on havia pogut mirar precisament des d'aquella finestra estant, construïdes enmig d'uns quants turons, un parell d'hostals tots dominats per l'Hotel Vütterl, probablement construït al voltant de finals de segle, res més. En resum, fet i fet un lloc per a malalts, especialment per a malalts del pulmó i en general de l'aparell respiratori, i segur que aquesta també va ser exactament la causa de la decisió de fer de l'Hotel Vütterl, tal com deia exactament la denominació oficial, un sanatori per a malalts de l'aparell respiratori. La guerra i les seves conseqüències van fer que l'Hotel Vütterl resultés absurd com a hotel i per aquesta raó el govern del land en va fer una dependència del seu hospital. Que l'Hotel Vütterl, no obstant, no era realment només un sanatori, on efectivament reposaven tots els pacients que s'hi allotjaven, sinó també un punt final per a moltes existències que s'hi retiraven, vaig anar descobrint tan sols de mica en mica451.