# data[].attributes.body
Lectura de la tragèdia de Voltaire l’Orphelin de la Chine, al saló de Mme. Geoffrin el 1755 https://ca.wikipedia.org/wiki/Marie-Thérèse_Rodet_Geoffrin

# data[].attributes.attachment_link.description
Descripció dels principals trets econòmics, politics, socials i culturals que van caracteritzar l'Europa de l'Antic Règim . Nota: Es recomanable descarregar ...

# data[].attributes.headline
Quines d'aquestes imatges corresponen a l'Edat Contemporània? 

# data[].attributes.subject
Quines d'aquestes imatges corresponen a l'Edat Contemporània? 

# data[].attributes.headline
La monarquia absoluta en l'Antic Règim. 

# data[].attributes.subject
La monarquia absoluta en l'Antic Règim. 

# data[].attributes.body
Bloc: Ciències Socials en Xarxa

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'absolutisme monàrquic era el sistema polític dominant en la major part d'Europa a principis del segle XVIII. El rei concentrava el poder legislatiu, executiu i judicial. És a dir, era el monarca era qui decidia quines lleis entraven en vigor, qui prenia les decisions de govern i qui nomenava els jutges. És per això que es diu que en l'absolutisme és impossible separar els conceptes monarquia i Estat ja que des de la monarquia es controlaven tots els poders de l'Estat.

L'absolutisme se sustentava en les teories polítiques elaborades per pensadors com ara Bossuet, que defensaven l'origen diví de la monarquia, i per això res, cap llei ni institució, no podia estar per sobre de la figura del rei. En definitiva, els monarques absoluts exercien el seu poder sense cap limitació.

La concentració de poder dels monarques francesos, seguint l'exemple de la monarquia de Lluís XIV en el segle XVII, i el triomf del seu model centralitzat que els va permetre subordinar l'aristocràcia era el model a copiar per les monarquies europees. Ara bé, si els privilegiats van acceptar aquest sistema a França va ser perquè el rei, tal com ells volien, els va mantenir els seus privilegis.

En un discurs davant del Parlament de París, el 3 de març de 1766, el rei francès Lluís XV deixava clara la seva concepció de l'Estat absolutista:

És tan sols sobre la meva persona on resideix el poder sobirà, el caràcter propi del qual és l'esperit de consell, de justícia i de raó. És a mi a qui els meus cortesans deuen la seva existència i autoritat. La plenitud d'aquesta autoritat que ells només exerceixen en nom meu resideix sempre en mi. Només a mi pertany el poder legislatiu sense dependència i sense divisió. És per la meva autoritat que els oficials de la meva cort procedeixen, no a la creació, sinó al registre, a la publicació i a l'execució de la llei. L'ordre públic emana de mi i els drets i els interessos de la nació, dels quals se sol fer un cos separat del monarca, estan units necessàriament al meu i només descansen en les meves mans [...].

Si bé durant molts anys els historiadors van defensar el poder de les monarquies absolutes en les quals els reis dirigien personalment la política i l'acció de govern sense la necessitat del consentiment de cap tipus d'assemblees representatives; disposaven de governs i institucions centralitzades alienes als poders locals; i tenien un exèrcit permanent i una burocràcia que tenien la força suficient per a imposar les decisions del monarca arreu del regne i sotmetre a aquells que no les complissin; la realitat és que, sense negar el lligam entre monarquia i Estat, el poder dels reis estava limitat en diferents aspectes.

D'una banda, els poders locals (senyories, municipis, províncies) no sempre van acatar obedientment els designis reials que procedien des de les capitals. La població de l'Antic Règim obeïa les autoritats locals que eren les que detentaven el poder en la pràctica, més que no pas un rei llunyà al qual no veien mai. D'aquesta manera, en el camp els camperols obeïen els seus senyors, i a les ciutats les corporacions de govern local (ajuntaments) van esdevenir molt poderoses i van començar a prendre decisions que correspondrien al govern central.

Una altra limitació al poder absolut dels monarques la trobem en la impossibilitat d'establir un control eficient sobre les tasques de govern, especialment quan parlem de grans Estats. És innegable que els reis absoluts promulgaven moltes lleis, però, a la pràctica, eren incapaços d'imposar-les ja que, tot i el gran desenvolupament de l'administració i el nombre de funcionaris, aquesta no era suficient per donar cobertura a tot el territori.

Finalment, l'actitud immobilista de l'aristocràcia i el clergat i l'aparició de nous agents socials també limitaven l'absolutisme monàrquic. Per moltes prerrogatives que haguessin acumulats els monarques, la promulgació de certes lleis encara requeria de l'aprovació de les diferents assemblees representatives dels regnes (Corts, Parlaments, Estats Generals, etc.) i aquests organismes, integrats pels representants dels estaments, podien ser una important limitació per l'acció de govern.

D'aquesta manera, caldria acotar la teoria de l'absolutisme com a doctrina, d'una banda, i la seva pràctica efectiva, d'una altra. Així, només podem parlar d'Estats absolutistes reals a països com Dinamarca, Portugal o Savoia-Piemont, on l'acció directa del govern del monarca era possible gràcies a les petites dimensions dels territoris. A la resta d'Europa, sota la teoria de l'absolutisme, el que existia en la pràctica era un poder restringit o compartit dels monarques amb els poders locals i els grans senyors.

Per tal que el seu poder arribés d'una forma efectiva a tots els racons dels territoris que dominaven, els monarques absoluts van cooperar amb els poders locals, van desenvolupar una burocràcia enorme per intentar ampliar el poder sobre els seus dominis i van bastir un exèrcit reial molt poderós.

I és que els monarques de l'Antic Règim van haver de buscar l'aliança amb els sectors poderosos del regne -els senyors feudals, l'Església, les autoritats locals, els gremis i alguns funcionaris que havien comprat el càrrec i el transmetien de generació en generació- per tal que els qui tenien el poder en la pràctica l'exercissin en consonància amb els interessos de la monarquia. A canvi d'aquesta cooperació, els reis no van tenir més remei que mantenir el poder, l'autonomia i els privilegis d'aquests sectors. Ni tan sols la justícia era impartida de forma exclusiva pels monarques perquè dins de les senyories jurisdiccionals era el senyor qui l'exercia.

Les monarquies absolutes van crear al llarg dels segles XVII i XVIII noves places de funcionaris dependents de l'Estat amb l'objectiu de fer efectiu el seu poder a escala local. Només amb la presència directa de delegats del rei podia ser possible de sotmetre parcialment el poder de les institucions locals i dels grans senyors. Per exemple, amb aquest objectiu, a França va crear-se la figura dels intendents.

Per pagar les despeses derivades de l'exercici teòric (el luxe de la Cort) i pràctic de l'absolutisme (la burocràcia, l'exèrcit), els reis van necessitar cada cop més diners, que obtenien dels impostos que satisfeia el Tercer Estat, perquè el clergat i la noblesa no contribuïen al sosteniment de l'Estat. Més enllà de la injustícia del sistema, això suposava una clara ineficiència de la hisenda ja que limitava enormement els ingressos de l'Estat.

Etiquetes: Absolutisme, Antic Règim, Història Moderna, Il·lustració, Segle XVIII

# data[].attributes.attachment_link.title
La monarquia absoluta a l'Europa de l'Antic Règim

# data[].attributes.attachment_link.description
L'absolutisme monàrquic era el sistema polític dominant en la major part d'Europa a principis del segle XVIII. El rei concentrava el poder legislatiu, executiu i judicial. És a dir, era el monarca era qui decidia quines lleis entraven en vigor, qui prenia les decisions de govern i qui nomenava els jutges.

# data[].attributes.body
Bloc: Ciències Socials en Xarxa

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Al llarg del segle XVIII va desenvolupar-se a Europa un moviment intel·lectual, la Il·lustració, que va realitzar una crítica molt profunda dels fonaments de l'Antic Règim. I és que pocs períodes de la història europea han estat tan fecunds en la recerca de solucions noves a les qüestions polítiques i socials com l'etapa final de l'Antic Règim, l'anomenat Segle de les Llums.

La Il·lustració te els seus orígens en l'obra de dos pensadors anglesos que van elaborar les seves teories en el pas del segle XVII al XVIII: John Locke i Isaac Newton. D'una banda, en la seva obra Locke criticava l'absolutisme monàrquic i plantejava, per primer cop, la introducció de la divisió de poders. De l'altra, amb Newton naixia el mètode científic, és a dir, la comprovació i la Raó com a manera d'entendre i d'interpretar el món.

Així, els pensadors il·lustrats del XVIII partien, bàsicament, de vuit principis que posaven en qüestió tots els principis sobre els quals es basava la societat de l'Antic Règim:

a. Segons els pensadors il·lustrats, era possible realitzar una anàlisi de la societat a través de l'ús de la Raó, és a dir, basada en la intel·ligència humana enfront de la tradició i la revelació. Els sistemes de govern s'havien de regir pel que era més raonable i adequat, i no pel simple manteniment de les tradicions. D'aquesta manera, l'aplicació de la Raó conduiria al progrés continu de la humanitat.

b. L'ésser humà era el centre de les seves teories. Així, els il·lustrats creien que la natura era una font de justícia i bondat i pensaven que l'ésser humà havia nascut per ser feliç. Defensaven que les persones gaudien d'uns drets naturals que el poder no podia suprimir, com per exemple la llibertat individual, la igualtat i la propietat.

c. La crítica esdevenia l'instrument de censura dels trets de la societat, la cultura, la tradició o la religió que s'oposaven a la Raó.

d. Es defensava l'autonomia del poder civil, que fins i tot havia de controlar el poder eclesiàstic.

e. Afirmaven que la tolerància havia de ser la base de la convivència humana i el progrés com a expressió de la pluralitat de creences i d'idees.

f. Pels il·lustrats l'economia i el progrés material de la humanitat eren un focus d'interès perquè eren un mitjà per a aconseguir la felicitat terrenal.

g. L'educació era l'instrument per a difondre l'ús de la Raó, i no per l'adoctrinament, fet pel qual calia que aquesta fos dirigida per l'Estat.

h. Els il·lustrats mostraven un interès extraordinari per les ciències experimentals o "útils" i el sentit pràctic dels avenços que es produïen en aquest camp.

En definitiva, la Il·lustració va ser un corrent intel·lectual reformista amb múltiples facetes que va criticar la societat del seu temps, a la vegada que es proposava transformar-la. Quan el filòsof alemany Immanuel Kant (1724 - 1804) va preguntar-se Què és la Il·lustració? (1784) es responia a si mateix que aquesta era un mitjà d'emancipació de l'ésser humà per tal que sortís de la "minoria d'edat" en la qual es trobava. El seu lema, Sapere Aude (atreveix-te a saber), resumia aquesta idea.

Les bases socials d'aquest moviment van ser les anomenades "classes educades" de la societat de l'Antic Règim: aristòcrates, sacerdots i d'altres sectors del clergat, metges, funcionaris, militars, advocats i comerciants. Val a dir que, tot i que de manera minoritària, les dones van participar del corrent de pensament il·lustrat. Els "filòsofs", segons la denominació francesa, serien els encarregats de difondre les noves idees entre les seves bases.

Gairebé tots els il·lustrats van ser deistes. Majoritàriament van mantenir-se fidels a les seves creences religioses tot i expressar dubtes i crítiques a la religiositat popular, la superstició i les tradicions. És a dir, creien en una religió natural que admetia la idea de l'existència de Déu, però no acceptaven la superioritat d'un credo religiós sobre un altre i condemnaven la intolerància religiosa. Alguns il·lustrats, però, van criticar obertament la religió com a instrument que negava la Raó i fomentava el fanatisme i la intolerància.

Els il·lustrats van criticar la societat estamental, que segons ells s'edificava sobre una base injusta. Enfront d'això, defensaven un sistema d'equilibri social i d'igualtat jurídica que permetés el progrés social a tots els individus i que aquest progrés no depengués únicament dels privilegis econòmics o familiars. És a dir, defensaven la mobilitat social, la igualtat d'origen i el mèrit segons la vàlua i la intel·ligència de cadascú. En paraules del filòsof Chevalier Louis de Jaucourt a l' Enciclopèdia:

La igualtat natural [...] és el principi i el fonament de la llibertat. La igualtat natural o moral està fonamentada en la constitució de la naturalesa humana, que es comuna a tots els homes, els quals neixen, creixen, subsisteixen i es moren de la mateixa manera [...]. El primer estat que l'home adquireix a la natura, i que es considera el bé més preuat de tots els béns, és la llibertat [...]. Tots els homes neixen lliures, és a dir, no estan sotmesos al poder de cap ésser superior i ningú no té damunt seu cap dret de propietat.

Políticament, la Il·lustració va oposar-se a l'absolutisme i, involuntàriament, va configurar una nova doctrina: el liberalisme. Així, arrel de les idees de Locke, es plantejava la necessitat d'un contracte entre governants i governats que garantís els drets bàsics de l'individu.

Dos il·lustrats francesos acabarien de perfilar la doctrina del liberalisme polític: Montesquieu i Rousseau. Pel baró de Montesquieu, la divisió de poders (legislatiu, executiu i judicial) seria bàsica per evitar els abusos del poder. Per la seva banda, Jean-Jacques Rousseau va plantejar el contracte social com a resultat d'un pacte entre els ciutadans, a la vegada que introduïa els principis de la sobirania nacional en la qual el poder hauria d'emanar del lliure consentiment de tots els ciutadans, expressat mitjançant el vot.

Econòmicament, els il·lustrats van introduir les noves idees dels anomenats fisiòcrates i del liberalisme econòmic anglès. S'oposaven al mercantilisme, partidari de l'acumulació de metalls, de la defensa del comerç i de la necessitat d'un Estat fort i intervencionista. Per contra, defensaven la propietat privada, la llibertat de comerç i d'indústria i s'oposaven a qualsevol reglamentació. A més, els fisiòcrates afirmaven que l'agricultura era la font de riquesa principal d'un país, l'activitat econòmica que permetia viure als seus habitants i també acumular i intercanviar productes.

D'altra banda, pensaven que els privilegis d'alguns grups socials -els estaments privilegiats: la noblesa i el clergat- i d'algunes institucions -per exemple, els gremis- també eren un obstacle per al creixement econòmic. És per això que els privilegiats, alertats del perill que representava l'expansió d'aquestes idees per al manteniment dels seus privilegis, van intentar desqualificar els pensadors il·lustrats.

Les idees il·lustrades, tot i això, van anar escampant-se per l'Europa del segle XVIII, sobretot gràcies a la publicació a França de l' Enciclopèdia, obra dirigida per Denis Diderot i Jean Le Rond D'Alembert i que va veure la llum el 1751. Aquesta obra intentava recollir a les seves pàgines tot el saber del seu temps, però sota la "Llum" de la Raó i de l'estudi de la natura. Per això, molts dels seus articles criticaven tradicions o creences que la Raó demostrava com a falses o injustes.

En la confecció dels trenta-cinc volums de que consta l' Enciclopèdia van participar autors molt destacats de l'època com ara Jean-Jacques Rousseau, François Quesnay o François Marie Arovet, és a dir, Voltaire. A més, l'obra estava il·lustrada amb nombrosos gravats que mostraven amb una gran precisió molts dels conceptes que s'explicaven a l'obra.

Etiquetes: Antic Règim, Crisi de l'Antic Règim, Enciclopèdia, Història Moderna, Il·lustració, Segle XVIII

# data[].attributes.attachment_link.description
Al llarg del segle XVIII va desenvolupar-se a Europa un moviment intel·lectual, la Il·lustració, que va realitzar una crítica molt profunda dels fonaments de l'Antic Règim.

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Pedro Martínez on 2015-01-08.

# data[].attributes.body
En aquest link trobareu dones que han estat importants en la història europea per diferents raons. Feu una recerca de les dones del s. XVIII!

# data[].attributes.headline
Video sobre la Guerra de Successió a Barcelona.

# data[].attributes.subject
Video sobre la Guerra de Successió a Barcelona.

# data[].attributes.attachment_link.title
La Guerra de Successió a Barcelona, 1714

# data[].attributes.attachment_link.description
Video sobre la Guerra de Successió i el setge de Barcelona, realitzat per la Generalitat de Catalunya.

# data[].attributes.body
Símbol de la monarquia absoluta

# data[].attributes.attachment_link.title
Versailles 1-Palacio de Versalles en español Version

# data[].attributes.attachment_link.description
Palacio de Versalles en español Version El Palacio de Versalles Versalles o simplemente, es un castillo real de Versalles, en la región de Île-de-France de Francia. En francés es el Palacio de Versalles. Cuando el castillo fue construido, Versalles era un pueblo de campo, hoy en día, sin embargo, es un suburbio de París, a unos veinte kilómetros al suroeste de la capital francesa.

# data[].attributes.attachment_link.description
Presentació de classe d'història sobre la fi de l'Antic Règim

# data[].attributes.attachment_link.description
El Antiguo Régimen | La Revolución Industrial | Las revoluciones burguesas | El Movimiento obrero | El Imperialismo | La I Guerra Mundial | La Revolución Rusa | Período de Entreguerras | Los fascismos | La Segunda Guerra Mundial | Historia del Arte y Geografía | Espacio Bilingüe | Historia de América | Historia de España | Bilingual Space | Cabezas parlantes | Cine e Historia | Exámenes | Cuestionarios | Textos históricos | Mapas conceptuales | Ejercicios interactivos | Las unidades en tu smartphone | Audiolibros | Glosario

# data[].attributes.attachment_link.description
Este Cmap, tiene información relacionada con: mapa-antiguoregimen, Mercantilismo PENSAMIENTO ECONÓMICO, Rousseau PENSAMIENTO POLÍTICO, Inglaterra, Venecia, Holanda ESTADOS NO ABSOLUTISTAS, ESCASO DESARROLLO URBANO Economía agraria, ALTAS TASAS DE MORTALIDAD ALTAS TASAS DE NATALIDAD, Razón, Progreso, Naturaleza, Felicidad Ideas fundamentales, Organizada en grupos desiguales y cerrados Sociedad estamental, EL ANTIGUO RÉGIMEN Se denomina Antiguo Régimen al conjunto de rasgos políticos, jurídicos, sociales y económicos que caracterizaron a Europa y sus colonias durante los siglos XVII y XVIII.

# data[].attributes.body
buxaweb

# data[].attributes.attachment_link.description
RECURSOS I MATERIALS DE CINCIES SOCIALS GEOGRAFIA - HISTRIA - ART

# data[].attributes.body
Web: Filosofar

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La Il·lustració

La Revolució industrial anglesa, la Revolució francesa i la Revolució americana representen tres esdeveniments que s'emmarquen en un fenomen ideològic i social, d'abast també revolucionari, i que els farà possibles: la Il·lustració. Els anglesos parlaran d' Enlightenment, els italians d'I lluminismo, els francesos de Lumières, els alemanys d' Aufklärung,... Per això, el XVIII serà el Segle de les Llums, un segle que es caracteritza per la confiança plena en el poder clarificador de la raó, pel desenvolupament de la ciència i per la idea de progrés, entesos com a mitjans per conduir els éssers humans cap a la felicitat. No és estrany que la paraula "optimisme" comenci a utilitzar-se aleshores.

Els pensadors il·lustrats admiren l'Antiguitat clàssica i beuen en la font dels humanistes del Renaixement, però també admiren la filosofia de Descartes, els plantejaments polítics de Locke i les aportacions científiques del segle XVII, especialment les lleis de Newton. La Il·lustració representa l'arribada "del regne de l'home" que preconitzava Francis Bacon, regne que s'instaura justament perquè l'ésser humà esdevé, com dirà Kant, major d'edat i se sent responsable del seu futur. Per això, el lema de la Il·lustració podria ser l'antic aforisme d'Horaci, sapere aude (atreveix-te a saber), expressió que, en el context del segle XVIII, significa en paraules de Kant "anima't a servir-te del teu propi enteniment".

Els pensadors il·lustrats participen d'unes característiques comunes: pertanyen a l'èlite intel·lectual, posseeixen una profunda cultura i dominen la tècnica de la retòrica i l'art de l'escriptura. Són persones inquietes, inconformistes i la seva actitud crítica els porta a rebutjar tota forma de fanatisme o superstició; creuen en el poder de la raó, que no té altres límits que els marcats per la seva pròpia naturalesa, i en el progrés de la humanitat; estan convençuts del poder de l'educació i consideren que la cultura ha d'estar a l'abast de tothom; alguns són ateus, molts són anticlericals i tots són profundament moralistes. La Il·lustració servirà d'expressió a la ideologia pròpia de les classes mitjanes; el seu talant crític, tolerant i liberal incidirà directament en el rebuig de l'antic règim. ¿Quins són, però, els trets comuns del fenomen de la Il·lustració?

1.- La raó

La llum de la raó i l'experiència constitueixen els grans instruments que posseeix l'ésser humà tant per descobrir els secrets de l'univers com per regular la seva vida individual i col·lectiva. Però no serà ja el model de racionalitat matemàtico-geomètric dels racionalistes, basat en la pura deducció; els il·lustrats, seguint a Locke i Newton, proposen un nou model de racionalitat fonamentat en l'experiència i l'anàlisi, és a dir, la raó passa a ser considerada com la capacitat que ens permet adquirir coneixements a partir de l'anàlisi de l'experiència i descobrir la llei en allò captat pels sentits, per això la raó s'entén com una activitat de recerca que mai no s'acaba perquè no està en possessió de la veritat absoluta. Una altra característica distintiva de la raó il.lustrada és la seva actitud, és una raó crítica, crítica contra tota forma de prejudici i d'autoritat externa, contra la càrrega de la tradició, però també crítica en relació a si mateixa, ja que és l'única facultat que pot fixar els seus propis límits. Finalment, i justament perquè, com diu Kant, amb la Il·lustracó "l'ésser humà surt de la minoria d'edat", la raó és autònoma, és suficient en si i per si mateixa per conduir l'ésser humà cap el coneixement i el progrés.

2.- La naturalesa

Els científics del segle XVIII proclamen, en general, l'autonomia del món respecte de Déu. Un clar exemple és Laplace qui, responent a una pregunta de Napoleó referent al lloc que Déu ocupava en el seu sistema, considera que aquell no constitueix ja una hipòtesis explicativa del món. Els científics del segle XVIII rebutgen, com havia manifestat Newton, tota pretensió que vulgui descobrir l'essència de les coses o les seves causes últimes i contemplen la natura com un sistema de lleis regit per uns principis inviolables, com ara el de regularitat (la natura no fa res inútil); el de continuïtat (la natura no dóna salts); el principi de la mínima acció (la natura obra sempre fent servir el mínim esforç per aconseguir un fi donat), formulat per Maupertuis, un dels principals difusors de les teories científiques de Newton; i el principi de conservació (a la natura res no es crea o es destrueix, només es transforma), formulat per Lavoisier, un dels pares de la química moderna. El descobriment de les lleis naturals permet a l'ésser humà predir el futur i justifica, en part, el seu paper a l'univers: obtenir el benestar i la felicitat a través del domini de la naturalesa.

3.- La religió

Encara que l'ateisme es posa de moda, especialment entre defensors del materialisme com Holbach, en els ambients intel·lectuals es justifica l'existència d'una religió natural i racional, el deisme, una religió sense misteris segons el títol d'una obra de Tolland. El deisme representa l'intent de fundar una religió allunyada de tota forma de dogmatisme i la pretensió de depurar el cristianisme dels seus elements revelats. Concep Déu com a principi ordenador i causa de l'univers, com un "Gran Arquitecte", un "Gran Rellotger" que posa en marxa el món i se'n oblida, un Déu racional que quasi es pot identificar amb una Llei natural, un Déu que serveix per justificar la vida moral. Es rebutgen conceptes com el de pecat, mal, redempció i es posa en dubte tota forma de Providència i de Gràcia, pel seu caràcter irracional. El moviment dels que s'anomenen free thinkers (lliure pensadors), reivindica el dret a la llibertat de pensament en matèria religiosa i propugna la tolerància i una moral laica, independent de la religió. En definitiva, s'està encetant un procés de secularització de la cultura, de desacralització de la realitat; la cultura, que havia estat controlada per l'Església i sotmesa als dogmes de la teologia, se n'allibera per obrir-se al control de la raó i sotmetre's només a les lleis de la naturalesa. El teocentrisme és substituït paulatinament pel fisiocentrisme, la fe en la providència divina per la fe en el progrés d'una humanitat que s'empara en la ciència,... L'antiga discussió entre la fe i la raó acaba amb la reducció de la fe a la raó.

4.- L'economia

Els principis del liberalisme proclamen la plena llibertat de l'ésser humà en totes les situacions humanes i justifiquen un nou ordre pròxim als interessos de la burgesia comercial i industrial. Des d'una vessant econòmica, el liberalisme propugna la liquidació de les velles estructures feudals i l'inici de les relacions capitalistes de producció; així, està en contra dels principis del mercantilisme i a favor de la llibertat de preus, en contra de les restriccions en la contractació laboral i a favor del lliure acomiadament, no és estrany que siguin els banquers, que participen en el comerç d'ultramar, i els patrons, que sotmeten als treballadors a jornades de divuit hores, els seus màxims defensors.

5.- La política

La formació dels estats nacionals i moderns donarà lloc a una reflexió sobre la llibertat i el poder (problemes dels drets i de la submisió necesaria, els límits del pret públic i el privat, la divisió de poders), que també demanarà tolerancia. Les nocions contemporànies de "ciutadà", "nació", "pacte social", "voluntat general", "drets del ciutadà",... apareixen en aquesta època. Els principis del liberalisme aniran estretament lligats amb els principis de la democràcia, entesa com a igualtat entre els ciutadans i el dret a la soberania popular. Des de les anteriors concepcions de la raó, la naturalesa, la religió, l'economia i la política sembla possible confiar en el progrés continu dels éssers humans i en la realització de societats cada cop més justes, societats en les que tot allò irracional s'allunyi de la vida de les persones i qualsevulla forma de superstició i d'arbitrarietat del passat sigui abandonada.

# data[].attributes.attachment_link.description
La Revolució industrial anglesa, la Revolució francesa i la Revolució americana representen tres esdeveniments que s'emmarquen en un fenomen ideolò­gic i social, d'abast també revolucionari, i que els farà possibles: la Il·lustració. Els anglesos parlaran d' Enlightenment, els italians d'I lluminismo, els francesos de Lumières, els alemanys d' Aufklärung,...

# data[].attributes.headline
Què és la Il·lustració? Resposta de I. Kant

# data[].attributes.subject
Què és la Il·lustració? Resposta de I. Kant

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El filòsof alemany Immanuel Kant (1724 - 1804) creia en la Il·lustració com un mitjà d'emancipació de l'ésser humà per tal que sortís de la "minoria d'edat" en la qual es trobava. El seu lema, Sapere Aude (atreveix-te a saber), resumia aquesta idea.

Així doncs, la Il·lustració va ser una actitud global que postulava una concepció de la vida el centre de la qual era l'ésser humà, que havia d'alliberar-se de les limitacions que li imposaven la tradició social, l'exercici de la política i el pes de la religió. Ara aquest nou "home il·lustrat", guiat per les "llums" del saber i la raó, es veia capaç de dominar la naturalesa, estudiar-la i comprendre-la a través de ciència experimental i l'anàlisi racional, cosa que el faria "feliç". La felicitat apareixia com el gran objectiu assolible per cada ésser humà com a individu i com a ésser social en perfecta harmonia.
Extracte de Resposta a la pregunta: Què és la Il·lustració? d'Immanuel Kant (1784):

La Il·lustració és la sortida de l'home de la minoria d'edat en la qual es troba [...].

La majoria d'homes, malgrat que la natura els ha alliberat des de fa temps del guiatge dels altres, es mantenen gustosament sota aquest guiatge tota la vida a causa de la peresa i la covardia. Per això als altres els és molt fàcil erigir-se en tutors. És tan còmode ser menor d'edat! [...].

Però, en canvi, és possible que els homes s'il·lustrin a ells mateixos, sempre que se'ls deixi en llibertat; fins i tot, gairebé és inevitable. En efecte, sempre hi haurà homes que pensen per ells mateixos, fins i tot entre els tutors instituïts per la massa [...].

No obstant això, per a aquesta Il·lustració només s'exigeix llibertat i, per cert, la més inofensiva de totes les que duen aquest nom, és a dir, la llibertat de fer ús públic de la pròpia raó íntegrament. Però sento exclamar arreu: "no raonis!". L'oficial diu: "no raonis, instrueix-te!". El prestador diu: "no raonis, paga!". El pastor diu: "no raonis, tingues fe!" [...].

Per tant, si se'ns preguntés si ara vivim en una època il·lustrada, respondríem que no, però sí en una època d'Il·lustració. Encara falta molt perquè tots els homes, en la seva condició actual, siguin capaços o puguin servir-se bé i amb seguretat del propi enteniment, sense recórrer al guiatge d'altres.

Etiquetes: Alemanya, Crisi de l'Antic Règim, Història del Món Contemporani, Història Moderna, Il·lustració, Segle XVIII

# data[].attributes.attachment_link.description
El filòsof alemany Immanuel Kant (1724 - 1804) creia en la Il·lustració com un mitjà d'emancipació de l'ésser humà per tal que sortís de la "minoria d'edat" en la qual es trobava. El seu lema, Sapere Aude (atreveix-te a saber), resumia aquesta idea.

# data[].attributes.body
El poder del pensamiento.

# data[].attributes.attachment_link.title
Docufilia - Héroes de la Ilustración: El poder del conocimiento

# data[].attributes.attachment_link.description
Desde el S.XVII el pueblo viene luchando por mantener vivas las ideas surgidas durante la Ilustración; libertad, igualdad, derechos humanos, educación, conocimiento compartidos. Pero solo si ayudamos a los niños a comprender el valor de estos logros, estaremos contribuyendo al progreso.

# data[].attributes.body
Cambiar la sociedad

# data[].attributes.attachment_link.title
Docufilia - Héroes de la Ilustración 2. Cambiar la sociedad

# data[].attributes.attachment_link.description
Desde el S.XVII el pueblo viene luchando por mantener vivas las ideas surgidas durante la Ilustración; libertad, igualdad, derechos humanos, educación, conocimiento compartidos. Pero solo si ayudamos a los niños a comprender el valor de estos logros, estaremos contribuyendo al progreso.

# data[].attributes.body
Un projecte de la  Il·lustració

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A la França del segle XVIII es va formar un grup de filòsofs que es van definir per l'actitud crítica, la vocació pedagògica i la vinculació amb el món real en el qual vivien. L' Enciclopèdia o Diccionari raonat de les ciències, de les arts i dels oficis, el primer volum de la qual es va publicar el 1751, va ser la gran obra d'aquest grup. A l' Enciclopèdia defensaven la tolerància, la modernització de l'economia i l'interès per la ciència i la tècnica.

Els directors d'aquesta obra van ser el matemàtic Jean le Rond D'Alembert (1717-1783) i el filòsof Denis Diderot (1713-1784), que es va inspirar amb Bacon, Newton i Locke, els grans pensadors anglesos del segle XVII. Després de molts entrebancs, L' Enciclopèdia es va acabar el 1772, amb 28 volums (1751-1772), més sis de suplementaris (1776-1780). En aquesta obra van col·laborar els pensadors més destacats de la Il·lustració francesa (l'anomenat enciclopedisme). Aviat va ser traduïda a diverses llengües i es va reimprimir diverses vegades.
Extracte del "Discurs preliminar" de l'Enciclopèdia escrit per D'Alembert (1751):

L'obra que comencem (i que volem acabar) té dos objectius: quant a enciclopèdia, ha d'exposar en la mesura que pugui l'ordre i l'encadenament dels coneixements humans; quant a diccionari de les ciències, les arts i els oficis, ha de contenir sobre cada ciència i cada art, liberal o manual, els principis generals en què es basa i els detalls més essencials que en constitueixen el cos i la substància [...].

Per poc que es reflexioni sobre els vincles que els descobriments tenen entre si, és fàcil advertir que les ciències i les arts es presten auxilis mutus, i que per tant hi ha una cadena que els uneix. Però si sovint es difícil reduir a un petit nombre de regles o de nocions generals cada ciència o cada art en particular, no ho és menys encabir en un sol sistema les branques infinitament variades de la ciència humana [...].

L'enteniment només s'ocupa de les seves percepcions de tres maneres, segons les seves tres facultats principals: la Memòria, la Raó i la Imaginació [...]. D'on resulta una distribució general del coneixement humà [...] en Història, que es refereix a la Memòria, en Filosofia, que emana de la Raó, i en Poesia, que neix de la Imaginació.

Etiquetes: Crisi de l'Antic Règim, Enciclopèdia, Història del Món Contemporani, Història Moderna, Il·lustració, París: Llums i Revolució, Segle XVIII

# data[].attributes.attachment_link.description
A la França del segle XVIII es va formar un grup de filòsofs que es van definir per l'actitud crítica, la vocació pedagògica i la vinculació amb el món real en el qual vivien. L' Enciclopèdia o Diccionari raonat de les ciències, de les arts i dels oficis, el primer volum de la qual es va publicar el 1751, va ser la gran obra d'aquest grup.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A mitjans del segle XVIII va produir-se una ferma reacció contra l'estil rococó precedent i, sota la influència de les doctrines racionalistes de la Il·lustració, novament va tornar a buscar-se en els clàssics a la recerca de la bellesa ideal i les proporcions ideals. Així, l'esgotament del barroc i l'impacte que va produir en el món cultural el descobriment de les ruïnes de Pompeia (1748) van fer renéixer un altre cop l'interès per la Grècia i la Roma clàssiques donant lloc a un nou estil que va ser denominat neoclàssic.

Enfront dels arts barroc i rococó, en els quals sobretot predominaven la inestabilitat i el desequilibri, el neoclassicisme buscava recuperar l'equilibri i la simetria, a través de les línies rectes, i a la vegada procurava de transmetre una sensació de solidesa que imitava el classicisme grecollatí.

El neoclassicisme va desenvolupar-se principalment a França, que així desbancava definitivament Itàlia com a capdavantera de les tendències artístiques del set-cents. Cal tenir present que en el segle XVIII la capital política i cultural europea era París, i el francès la llengua més parlada en els ambients cortesans i cultes del període. Per això, els gustos artístics francesos es van difondre, juntament amb el pensament il·lustrat, per tota Europa.

A més, els dèspotes il·lustrats del període van patrocinar la cultura i l'art del neoclassicisme com a forma d'exaltació del seu poder. D'aquesta manera, ciutats com París, Viena o Madrid van ser embellides amb la construcció de nous edificis i van esdevenir focus culturals molt importants en el seu temps.

Amb l'esclat de la Revolució francesa, el neoclassicisme va mantenir-se com l'estil artístic dominant a Europa, situació que mantindria durant tot el període revolucionari i l'Imperi Napoleònic. Ara bé, en aquest darrer període, els artistes neoclàssics abandonarien els temes més acadèmics, costumistes i de cort, per esdevenir els millors testimonis dels esdeveniments històrics que estaven transformant, sense possibilitat de retorn, la fisonomia d'Europa.

En l' arquitectura van edificar-se arcs de triomf, esglésies que per la seva caracterització semblaven temples romans i columnes commemoratives com les que havien construït els antics romans. D'entre els arquitectes més importants del període cal destacar els francesos Boulée, Lodoux i Souflot (l'arquitecte del Panteó).

A Alemanya, el millor exemple de l'arquitectura neoclàssica és la Porta de Brandemburg.

A Espanya, van ser destacades les obres dels arquitectes neoclàssics Ventura Rodríguez i Juan Villanueva, autor del Museu del Prado.

A Catalunya, molts dels arquitectes de la transició del barroquisme al neoclassicisme van ser enginyers militars, els quals, seguint la influència francesa, van introduir un nou concepte urbà basat en la planificació de l'espai. Així, el neoclassicisme català va convertir-se en l'estil de la nova burgesia que, en funció de les seves possibilitats econòmiques i de les seves necessitats, va remodelar una Barcelona limitada encara al marc de les seves muralles. El més destacat és l'edifici del Gremi de Velers de Barcelona, i el més gran el de l'església de Sant Celoni.

Amb l'esclat de la Revolució francesa, i especialment durant l'Imperi Napoleònic, en el camp de l'arquitectura van erigir-se grans arcs de triomf i columnes commemoratives. Un dels millors exemples és la columna Vendôme, erigida per ordre de Napoleó per tal de celebrar la victòria aconseguida a la Batalla d'Austerlitz.

El millor exponent de l' escultura neoclàssica va ser l'italià Canova, autor fonamentalment d'obres de temàtica mitològica. En època de l'Imperi, Canova va fer retrats de Napoleó i la seva família, entre els quals cal destacar l'escultura de Paulina Bonaparte.

En el camp de la pintura els artistes van reproduir fonamentalment fets de la seva època i van exaltar la història de l'antiga Roma, a la qual identificaven amb els ideals il·lustrats que volien implantar.

Dels pintors neoclàssics va destacar per sobre de tots l'obra de Jacques-Louis David, autor d'obres que giraven al voltant de la història de Roma, com el Jurament dels Horacis. Aquest pintor esdevindria el pintor oficial de la Revolució francesa, tal i com reflecteixen les obres Jurament del Joc de Pilota o La Mort de Jean Paul Marat. Amb l'Imperi, David va seguir sent un dels cronistes principals de l'època i va pintar el quadre Coronació de Napoleó.

Etiquetes: Art del segle XIX, Art neoclàssic, Història de l'Art, Història del Món Contemporani, Història Moderna, Segle XIX, Segle XVIII

# data[].attributes.attachment_link.description
A mitjans del segle XVIII va produir-se una ferma reacció contra l'estil rococó precedent i, sota la influència de les doctrines racionalistes de la Il·lustració, novament va tornar a buscar-se en els clàssics a la recerca de la bellesa ideal i les proporcions ideals.