# data[].attributes.headline
נזכור תמיד!!

# data[].attributes.subject
נזכור תמיד!!

# data[].attributes.headline
פעם ראשונה שאני שומע

# data[].attributes.body
פעם ראשונה שאני שומע על זה אבל אני רוצה להגיד שאתם תהיו חזקים ואני בטוח שטוב להם שהם בגן עדן.

# data[].attributes.headline
נלימוב יוליה

# data[].attributes.subject
נלימוב יוליה

# data[].attributes.headline
טקס הדולפינריום

# data[].attributes.subject
טקס הדולפינריום

# data[].attributes.body
זה פעם ראשונה שאני שומע על הפיגוע הזה, אני מאחל להורים שלהם המון בהצלחה שזה יעבור להם, אני אפילו לא מבין את ההרגשה הזאת לאבד מישהו שיקר לך יותר מהחיים אפשר להישתגע,אני בטוח שההורים שלהם חזקים. אלוהים לוקח את הטובים, הוא היה צריך אותם. אני בטוח שכל אחד מהם עכשיו בגן עדן, חושב עליכם(הורים) ואוהב אותכם,אפילו משם.

# data[].attributes.headline
ברקובסקי מרינה

# data[].attributes.subject
ברקובסקי מרינה

# data[].attributes.headline
מדבדנקו מרינה

# data[].attributes.subject
מדבדנקו מרינה

# data[].attributes.headline
ניפומניאצ'י אירינה

# data[].attributes.subject
ניפומניאצ'י אירינה

# data[].attributes.headline
פרויקט נר לנופל של שבח מופת - ראיון וידאו בוואלה

# data[].attributes.subject
פרויקט נר לנופל של שבח מופת - ראיון וידאו בוואלה

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
וואלה! חדשות

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הפיגוע הנורא בטיילת בתל אביב, בדיוק לפני 15 שנה, הוא היחיד המזוהה עם מגזר ישראלי מסוים. שיחה עם שלוש נשים שנפצעו בפיגוע כנערות מלמדת כי למרות הקלישאה, השכול אינו כרטיס כניסה לחברה הישראלית: השכול הוא פשוט שכול, ויש פצעים שלא יגלידו לעולם

"אני רוצה לברוח מכאן": הזמן לא חבש את פצעי הנערות שנפגעו בדולפינריום

צילום: ניב אהרונסון, עריכה: עומרי וייס ונטלי זברו

"אמרנו שאם אימא שלי תיתן לנו כסף למונית, נלך. לא תיתן, אין מה לעשות", אומרת אנה אוגורייץ-סיניצ'קין. "עשיתי לה עיניים והתחננתי, 'אימא, תני לי, תני לי', והיא נתנה לי 50 שקל. היא הייתה מודאגת, כי זה לא היה הפיגוע הראשון בתקופה הזאת. אני זוכרת עד היום את מה שאמרתי לה: 'אימא, את הרוסים לא מפוצצים'".

רבות דובר על האירוניה המרה הגלומה בכך שהשכול מהווה "כרטיס כניסה" לחברה הישראלית. אף-על-פי-כן, נראה כי הפיגוע בדולפינריום, שאירע לפני 15 שנה בדיוק, בערב שבת, 1 ביוני 2001, גבה את חייהם של 21 בני אדם והותיר למעלה ממאה פצועים, הוא הפיגוע היחידי המזוהה עד היום עם ישראלים ממוצא מסוים. רוב הנפגעים היו בני נוער, יוצאי מדינות ברית המועצות לשעבר, שנהגו לפקוד את הדיסקוטק. בין ההרוגים והפצועים היו נערות רבות: באותו הערב בנות נכנסו למועדון בחינם, והבנים נתנו להן לעבור לקדמת התור.

נדיה דרנשטיין ואוגורץ-סיניצ'קין, שלמדו באותה הכיתה בתיכון הטכנולוגי עמל תל אביב-יפו, מיהרו לצאת מהבית כדי להספיק להגיע למועדון. "אני מרגישה שאני עדיין בת 16 ושזה קרה אתמול", קובעת דרנשטיין, כעת בת 31, נשואה ואם לשניים. "אולי לא אתמול, אולי עברו איזה שלוש שנים", אומרת בחצי חיוך אוגורץ-סיניצ'קין, שאיבדה באותו לילה את אהוב נעוריה, איליה גוטמן. "מה שבטוח, זה חילק את החיים לשניים - לפני ואחרי", מסכמת תמרה פבריקנט.

השלוש משחזרות בשיחה עם וואלה! NEWS את אירועי הלילה ההוא, מדברות על השנים הקשות שהגיעו אחרי הפיגוע הנורא ועל כברת הדרך שעשו מאז כדי לבנות את חייהן מחדש.

בשל מספר הקורבנות הרב, גילם הצעיר והיעד שבחר המחבל, נתפס הפיגוע כמתקפה על החיים עצמם וזעזע עמוקות את הציבור הישראלי, עוד לפני ימי הטרור המדממים של האינתיפאדה השנייה. במקביל, חידדה הטרגדיה את הפערים בחברה הישראלית ואת הניכור בין הקבוצות שמרכיבות אותה. רוב הנפגעים ובני משפחותיהם עלו ארצה שנים אחדות לפני הפיגוע. רבים מההורים שילדיהם נהרגו או נפצעו לא דיברו את השפה. מה שמובן מאליו לבני המקום, היה זר וחדש לאחרים: המגע עם הרשויות, ההליכים הביורוקרטיים, השכול. חלק מההרוגים לא נחשבו יהודים על-פי ההלכה ולכן התעוררו קשיים בהבאתם לקבורה; בני משפחות ופצועים נתקלו במגבלות התאזרחות, שלא לדבר על הבעיות הכלכליות החדשות.

שבעה מההרוגים בפיגוע היו תלמידים או תלמידים לשעבר בבית הספר "שבח מופת". בשנות ה-90 היה התיכון בדרום תל אביב סמל להתבדלות העולים מברית המועצות, אי של מצוינות במערכת החינוך הישראלית. לדברי מנהל בית הספר, מקס סיוון, זכר הפיגוע בדולפינריום הוא חלק בלתי נפרד מהתרבות של "שבח מופת". הורי הנערים שנהרגו נפגשים עם ההנהלה כמה פעמים בשנה ומוזמנים באופן קבוע לשוחח עם התלמידים ולהשתתף באירועי זיכרון. בשבוע שעבר הוזמנו ההורים לטקס מיוחד כחלק ממפעל הנצחה ארצי של משרד החינוך שצובר תאוצה בשנים האחרונות, ובמהלכו מלווים קבוצות של תלמידים את בני המשפחות ויוצרים אלבומי זיכרון ובהם תמונות, יצירות שיצרו ההרוגים ומידע על אודותיהם.

"כולם שאלו: מה זה פציעה באורח בינוני? וכל מי שנכנס לחדר היה טופח לי על השמיכה. אני זוכרת שהיה לי קר מאוד, ולא יכולתי לקום או לזוז, וכולם ממששים אותי מבעד לשמיכה. רק אחר כך הבנתי שמישהו אמר להם שבינוני זה כשמאבדים או רגל או יד"
"אני זוכרת שהסתובבתי וראיתי את המתקן שהיה אז בטיילת, כדור כזה שקופץ לשמיים", מספרת דרנשטיין. "פתאום היה פיצוץ. עפתי כמה מטרים ואיבדתי את ההכרה. כשפקחתי את העיניים הכול היה אפור-ורוד והיה לי צפצוף באוזניים. בהתחלה לא הבנתי מה קרה. היו כל מיני מחשבות, אולי זה משטרה או שזרקו קפצונים. אחר כך שמעתי את הצעקות של האנשים. כולם כיסו את האוזניים כי הפיצוץ קרע את עור התוף. התחלתי להרגיש כאב ברגל, שרף לי נורא. הרמתי את הרגל וראיתי שם משהו לא ברור. הסתכלתי הצידה וראיתי את חברה שלי עם שבר פתוח, צועקת 'איפה האמבולנס?', וכשהתחלתי להסתכל מסביב ראיתי המון חתיכות בשר".

פבריקנט הייתה אז בת 18. "אחד הפרמדיקים תפס אותי והעלה אותי לאמבולנס, שאלו אותי איך קוראים לי. עניתי שאני לא זוכרת. נתנו לי פתק עם מספר וכתבו על הפתק 'פיגוע'. המספר היה 106, והספקתי לחשוב, מה זה, מחלקים מספרים כמו בגטו. רק באמבולנס, כשהסתכלתי על הפתק הבנתי שזה פיגוע. נתנו לי טלפון ואמרו לי להתקשר לאימא וכל מה שיכולתי להגיד זה 'פיצוץ, ראש'. הספקתי להגיד שאנחנו נוסעים לאיכילוב ואז השיחה התנתקה. רק היום אני מבינה מה עשיתי לה".

"נשארתי שם די הרבה זמן, אחרי שפינו כמעט את כולם", מספרת אוגורץ-סיניצ'קין. "שאלתי אנשים: 'הפנים שלי שלמות?' כי הורדתי מעצמי חתיכות בשר ולא הבנתי אם זה שלי או לא שלי. בשלב מסוים נשארו רק הגופות. ראיתי את חבר שלי איליה, וראיתי שעושים לו עיסוי לב. הוא היה שלם. רציתי לרוץ אליו אבל החזיקו אותי ולא נתנו לי להתקרב. בסוף הבינו שצריך לפנות אותי, לפני שאתחיל להתפרע".

השלוש אושפזו בבתי החולים עם פציעות בדרגת קל-בינוני או בינוני."הייתי בטיפול נמרץ, מחוסרת הכרה", מספרת דרנשטיין. "אני זוכרת שאני פוקחת את העיניים ורואה חברה יושבת לידי ושמחתי שהיא באה אליי. אחרי זה אני עוצמת עיניים, היא נעלמת וכשאני פוקחת אותן שוב אני רואה ידיד שלי יושב ובוכה. לא הבנתי למה כולם באים. שכחתי מה קרה, לא הבנתי שאני בבית חולים". פבריקרנט מוסיפה: "כולם היו שואלים: מה זה פציעה באורח בינוני? כל מי שנכנס לחדר היה טופח לי על השמיכה. אני זוכרת שהיה לי קר מאוד ולא יכולתי לקום או לזוז. כולם ממששים אותי מבעד לשמיכה. רק אחר כך הבנתי שמישהו אמר להם שבינוני זה כשמאבדים או רגל אחת או יד אחת".

על אף הפציעה, דאגתה של אוגורץ-סיניצ'קין הייתה נתונה לבן זוגה, איליה, ולידידה הטוב, רומן דז'אנשוילי. "אימא שלי סיפרה שהתקשרתי אליה ואמרתי: 'היה פיגוע בתל אביב. אני לא שם, אני עם איליה בבת ים'. היא אומרת שדיברתי מהר אבל הייתי רגועה, שבחיים היא לא הייתה מנחשת שקרה משהו. אחר כך אחותי התקשרה אלי והיא כבר סיפרה להורים אז הם טסו לבית חולים, אבל קודם כל ראיתי את ההורים של איליה. הם באו לחפש אותו, ואמרתי לאימא שלו: 'הוא בסדר, הוא היה לידי. אם אני בסדר אז גם הוא בסדר'. אני זוכרת שכמו שהיא עמדה, ככה היא נפלה על הרצפה. היא אמרה שהוא כבר איננו, אפילו שהיא לא ידעה ב-100 אחוז. בשלב מסוים אחד הידידים אמר לי שאיליה ורומן בדרך הביתה. חשבתי לעצמי זהו, החיים שלי יפים. מחר הם יבואו לבקר אותי בבית החולים ויביאו לי תפוזים. לא הפסקתי להתקשר אליו הביתה כי הסלולרי לא היה זמין, והוא לא מגיע. אמרו לי שרשת הטלפון קרסה, שיש פקקים - הכול הסברים הגיוניים. לבסוף התקשר אליי חבר נוסף, ממרר בבכי. התחלתי להגיד לו שאיליה ורומן בדרך הביתה והוא אמר: 'מה, את לא יודעת?'. באותו רגע התחיל הסיוט שלי".

"במשך שנה תכננתי איך אני אתאבד כך שזה ייראה במקרה. רק משום שלא היה לי מספיק שכל לחשוב על משהו - לא התאבדתי. בשל מסוים אימא הבינה שאני כנראה לא מתאבדת, אבל מתה לאט-לאט"
הסיוט של אוגורץ-סיניצ'קין כלל דיכאון עמוק. "לא אכלתי, לא שתיתי, רק בכיתי. היה שיר אחד ברוסית שאיליה ורומן אהבו. הם רצו לפתוח ליין ב'דולפי' (שם המועדון בו בוצע הפיגוע, מ.ב) ואמרו: 'זה השיר שיתנגן שם'. תקופה ארוכה אחרי הפיגוע הייתי יושבת בחדר עם קופסת סיגריות והשיר הזה על ריפיט. אימא שלי כבר לא ידעה מה לעשות. אמרו לה לא להשאיר אותי לבד כי יש לי נטיות אובדניות. למה לא התאבדתי? בכל הדתות יש אמונה שהתאבדות היא חטא. אמרתי לעצמי שהם בגן עדן, ואם אני אתאבד אני אהיה בגיהינום. בכל זאת, במשך שנה תכננתי איך אני אתאבד כך שזה ייראה במקרה. רק משום שלא היה לי מספיק שכל לחשוב על משהו - לא התאבדתי. בשלב מסוים אימא הבינה שאני כנראה לא מתאבדת, אבל מתה לאט-לאט כי אני לא אוכלת או שותה, רק מעשנת. היא שאלה אותי למה אני עושה את זה לעצמי ואמרתי לה: 'אימא, אני מצטערת שלא נהרגתי איתם ושאני גורמת לך סבל'".

גם הפצועים שלא הכירו זה את זה לפני הפיגוע, הפכו אחרי האסון לחבורה צמודה והרסנית. "היינו יוצאות בערב, חוזרות בבוקר ושוב יוצאות בערב. זה היה מעגל סגור", מספרת פבריקנט. "בדיעבד אני מבינה כמה ההורים שלנו היו מסכנים", מסכימה אוגורץ-סיניצ'קין. "הייתי נעלמת מהבית לשבועות, לא עונה לטלפונים. היינו במקומות-לא-מקומות, הם לא ידעו מה קורה איתי. דחיתי כל טיפול. באיזשהו שלב החלטתי שכל העולם נגדי, זה היה אחרי הביקור בביטוח לאומי, אלא מה. בהתחלה בכלל לא דיברתי עם אנשים, רק בינינו החברים. וגם על מה היינו מדברים? רק על מה שקרה. אז אימא שלי התחילה לספר לפקיד שנהרגו לי חברים בפיגוע והוא ענה: 'טוב, לכולם נהרגו'. באותו רגע קמתי והלכתי. בנוסף, קיבלתי כביכול טיפול פסיכולוגי, נתנו לי ערימה של תרופות. זרקתי הכול לפח, לא לקחתי כלום. היינו בני נוער, חשבנו שנסתדר לבד".
ולא פחדתן ללכת למועדונים, רגע אחרי שהייתן במועדון ומחבל התפוצץ עליכן?
אוגורץ-סיניצ'קין: "את לא מבינה שלא היה אכפת לנו למות?"

פבריקנט: "היינו מחכים מרחוק, זה כן. מחכים שכולם ייכנסו ורק אז נכנסים".

מה שהציל את אוגורץ-סיניצ'קין היה, לדבריה, הגיוס לצה"ל. היא התגייסה לגדוד אב"כ של ההנדסה הקרבית ונשארה בצבא ארבע שנים. "הלכתי לצבא כי רציתי לנקום", היא מצהירה. "אני שקרנית טובה. אמרתי לביטוח לאומי שהכול בסדר, שלא כואב לי כלום, שאני ישנה מצוין. מה אכפת להם לשלם לאדם אחד פחות? עשו לי ועדה רפואית עם קב"ן, שאלו אותי: 'את לא שונאת אותם?' אמרתי 'מה פתאום, הכל טוב ויפה'. אמרתי להם את מה שהם רצו לשמוע".
איך הצבא עזר לך?
"היה לי נשק. עזבי שאת יכולה לא להשתמש בו פעם אחת במהלך השירות. זה נותן ביטחון, שליטה על האויבים שלך. זה כנראה מה שהייתי צריכה. זאת הייתה מסגרת, לא הייתי יוצאת הביתה כמעט, וזה היה טוב, כי פה אני לא יודעת איפה הייתי מוצאת את עצמי. בטח לא במקומות טובים".

פבריקנט ודרנשטיין לא התגייסו לצה"ל, אך שתיהן מספרות על דרכים אחרות שמצאו כדי להתמודד עם הכאב ועם תחושת האשמה על כך שהן נותרו בחיים בעוד חבריהן נהרגו. "הייתה תקופה שבה הייתי צריכה לדבר", אומרת פבריקנט. "חזרתי כמו רובוט על מה שקרה באותו לילה. הייתי מוכנה לדבר גם עם אנשים זרים ברחוב". דרנשטיין מוסיפה: "לקח לי הרבה זמן להבין מה אני רוצה מהחיים האלו. עד שהפכתי לאמא לא למדתי, לא עבדתי. הייתי מבזבזת זמן וכסף. קניתי רק בגדים ואיפור. בזבזתי את התרומות שקיבלתי, לא נשאר לי שקל. תקופה ארוכה הלכתי לפסיכולוגית, הרגשתי שכל שעה נמשכת חיים שלמים. הבעיה הייתה שחשבתי שאני אשמה בכך שזה קרה לי".

השפעות הפיגוע ניכרות גם בניסיון של השלוש להשתלב בשוק העבודה ולפתח קריירה. הן מרגישות שהתעכבו יותר מהרצוי טרם החלו לפעול בכיוון. דרנשטיין מספרת שרק בגיל 25, כשכבר הייתה אימא, הבינה שעליה לרכוש מקצוע כדי לשמש דוגמה לילד, והוכשרה להיות קוסמטיקאית פרא-רפואית. פבריקנט, שלמזלה השלימה את רוב הבגרויות לפני הפיגוע, התקבלה ללימודים באוניברסיטת תל אביב והיום היא שיננית בקופת חולים. אוגורץ-סיניצ'קין השתחררה מהצבא והמשיכה לעבוד באבטחה. כיום היא ראש צוות בחברה גדולה.

ניכר כי גם השקפת עולמן הפוליטית הושפעה מהאסון המכונן שעברו בצעירותן. "הכרתי ערבים שאני יכולה להגיד שהם בסדר, אבל הם מעטים", אומרת פבריקנט. "הם מאוד בודדים אבל אלה אנשים שחיים ולומדים בארץ אבל הם נגד כל מה שקורה כאן. אני גם לא מבינה ישראלים שסובלים מהמלחמות היום-יומיות פה ומנסים להצדיק את הערבים. אני לא מוכנה לשמוע את זה". דרנשטיין מוסיפה: "אני לא סומכת על אף אחד מהם. אף אחד לא יצליח לשכנע אותי למרות שאני רוצה לקוות שאני טועה. בכלל, אני משתדלת לא לדבר על פוליטיקה".
שואלים אתכן על הצד השני, על כאב של אימא פלסטינית שאיבדה ילד?
דרנשטיין: "כאב של אימא פלסטינית שמרוצה מזה שהבן שלה הלך להתפוצץ? למה האימא הפלסטינית לא חושבת על האימא הישראלית?"

אוגורץ-סיניצ'קין מספרת כי אמו של איליה גוטמן ז"ל מרגישה אחרת. "כשאני התמלאתי שנאה ואמרתי שלא אכפת לי גם אם תיפול פצצת אטום או שכולם ימותו, אימא של איליה, לריסה, אמרה לי: 'אנה, גם האמהות שלהם רוצות לחיות בשקט'. בכל פעם שהיא רואה אותי היא בוכה. גם לי וגם לה זה מאוד קשה. היא אומרת לי: 'אנה, בבקשה תבואי', כי אני סוג של זיכרון אחרון ממנו בשבילה. היא מזמינה אותי לבוא עם הילדים - ולי לא נעים. איך אני אבוא עם הילדים כשהוא איננו ואני מלאת חיים? כל הזמן יש לי תחושה שאני לא בסדר בגלל שהמשכתי את החיים בסבבה. אני נשואה, יש לי ילדים, התקדמתי בצבא, אני מתקדמת בעבודה - והחיים שלי יכלו להיגמר בגיל 16. באיזה פנים אני אבוא לאימא שאין לה את כל זה ואגיד לה וואלה הכל סבבה, הכל טוב?"

כל השלוש שקלו בשנים האחרונות לעזוב את הארץ. "אני מאוד רוצה לעזוב אבל בעלי לא רוצה", אומרת דרנשטיין. "טוב לו פה. הוא התבסס, יש לו עבודה שהוא אוהב. בכל פעם שיש אזעקות ופיגועים, אני בסטרס. אני אומרת לו בוא נברח מפה והוא מרגיע אותי. אם הייתי יכולה לשכנע אותו - הייתי בורחת מכל המלחמות. זה מלחיץ אותי כל כך, ורק מחמיר עם השנים. אני יודעת שהבן שלי עוד כמה שנים ירצה לצאת, ללכת למסיבות ומעודונים. לא מזמן, יום אחרי שדקרו מישהו בחולון, הבן שלי הלך ברחוב לחבר שלו ומישהו ברחוב חטף לו את הטלפון מהיד וברח. כשהתקשרו אליי מהמשטרה חשבתי שאני מתה".

15 שנה אחרי, שלושתן ממשיכות לחיות את הפיגוע הנורא ויודעות כי יש דברים שגם הזמן לא מסוגל לרפא. "אני עדיין צריכה לרוץ לרופאים. זה לא נגמר, כנראה עד סוף החיים", מספרת פבריקנט. "היום אני מרגישה לחץ, בעיקר בגלל הילדים. לפני הפיגוע הייתה לי הרגשה שלי זה לא יקרה, שזה רחוק ממני. היום אני מבינה שהכול יכול לקרות". אוגורץ-סיניצ'קין מוסיפה: "הכי מפחיד זה כשהקטנים מתחילים לשאול. לא מזמן היה יום הזיכרון, והבן שלי בן ארבע, שאל: 'אמא, למה את בוכה?' אז אמרתי לו שאנחנו זוכרים חיילים ושהם עכשיו בשמיים, משהו כללי בלי להיכנס לפרטים. לא אגיד לו שאמא הייתה בפיגוע וכמעט נהרגה. עד שהיו לי ילדים חייתי בלי פחד, איבדתי אותו בפיגוע. אבל כשיש מישהו איתך והוא כזה קטן שאת אפילו מפחדת לפחד לידו כדי שלא יבין שזה מפחיד, זה עולם אחר לגמרי. למה זה מגיע לו? בן ארבע ויש לו ברזומה כבר שתי מלחמות. עם כל השנאה שלי, ולא חסר, אני לא רוצה להעביר את זה גם אליהם. יש לי שני בנים, והם בטוח ילכו לצבא. כל דור אומרים שהילדים שלו כבר לא ילכו לצבא, אבל אני לא חיה באשליות".

רוכשים ביטוח רכב? הטיפים שיעזרו לכם להבין את האותיות הקטנות

על-ידי WE SURE חברה לביטוח

# data[].attributes.attachment_link.title
"אני רוצה לברוח מכאן": הזמן לא חבש את פצעי הנערות שנפגעו בדולפינריום - וואלה! חדשות

# data[].attributes.attachment_link.description
הפיגוע הנורא בטיילת בתל אביב, בדיוק לפני 15 שנה, הוא היחיד המזוהה עם מגזר ישראלי מסוים. שיחה עם שלוש נשים שנפצעו בפיגוע כנערות מלמדת כי למרות הקלישאה, השכול אינו כרטיס כניסה לחברה הישראלית: השכול הוא פשוט שכול, ויש פצעים שלא יגלידו לעולם צילום: ניב אהרונסון, עריכה: עומרי וייס ונטלי זברו "אמרנו שאם אימא שלי תיתן לנו כסף למונית, נלך.

# data[].attributes.headline
על הפיגוע בדולפינריום

# data[].attributes.subject
על הפיגוע בדולפינריום

# data[].attributes.body
ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הפיגוע בדולפינריום היה פיגוע התאבדות שהתרחש בכניסה למועדון הדולפינריום בתל אביב ב- 1 ביוני 2001, ובו נרצחו 21 איש.

הפיגוע התרחש בליל שבת בכניסה לדיסקוטק בשם "דולפי" ב חוף תל אביב, שהוקם באתר שבעבר שכן בו הדולפינריום ( מופע חיות ימי). מועדון הריקודים היה פופולרי למדי, במיוחד בקרב העולים מחבר המדינות. בליל שבת המועדון היה מלא וגדוש.

המתאבד סעיד אל-חוטארי, הגיע לאירוע והתערבב בין הצעירים שעמדו בתור וחיכו להיכנס, ופוצץ את עצמו בשעה 23:27. המטען שהכיל כ-2.5 ק"ג חומר נפץ מרסק, כלל גם רסס וחפצי מתכת חדים, גרם למותם המיידי של 17 נערים; 4 אחרים מתו מאוחר יותר מפצעיהם, ועוד 120 אנשים נפצעו בדרגות חומרה שונות.

סעיד אל-חוטארי, בן 22 מ קלקיליה, שירת ב צבא ירדן ונכנס ל יהודה ושומרון מספר חודשים לפני הפיגוע במטרה לבצע פיגוע. הוא נעצר על ידי הרשות הפלסטינית ל-12 יום לאחר שחברו הקרוב ושותפו לחדר פאדי עטאללה ביצע פיגוע התאבדות ב תחנת דלק ב נווה ימין, בו נהרגו 2 נערים ונפצעו ארבעה.

את האחריות לפיגוע לקח ארגון בשם "חזבאללה פלסטין", אבל מאוחר יותר התברר שאת הפיגוע ביצע החמאס, ושמשגר המתאבד הוא ראש התשתית המבצעית של גדודי עז א-דין אל-קסאם בקלקיליה, עבד אלרחמן חמאד. בהמשך התברר שאת המחבל הסיע ערבי תושב יפו לשעבר.

בשנת 2002 נלכד חוסאם בדראן, מפקד הזרוע הצבאית של החמאס בשומרון, שהיה מעורב בפיגוע בדולפינריום ובפיגועים נוספים. הוא נדון ל-17 שנות מאסר, אך שוחרר בשנת 2011, במסגרת ההסכם לשחרור גלעד שליט.

על מגייס המחבל המתאבד, ראאד חוטרי, נגזרו 22 מאסרי עולם.

למחרת הפיגוע, המון של צעירים ישראלים זועמים תקפו את מסגד חסן בק שמול מקום הפיגוע.

ב בית הספר התיכון " שבח-מופת" ב תל אביב, שרוב תלמידיו הם עולים מרוסיה ובנים של עולים מרוסיה, שרר אבל כבד, משום ששבעה מהנרצחים ורבים מהפצועים היו תלמידים או בוגרים של בית הספר.

מנהיגי העולם, בהם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, ו מזכ"ל האו"ם, קופי ענאן, גינו את הפיגוע. באופן יוצא דופן הודיע שר החוץ של כווית, סבאח אל-אחמד אל-סבאח, שהוא לא תומך ב פיגועי התאבדות פלסטינים כנגד אזרחים. ארצות הברית גינתה את הפיגוע וקראה ל רשות הפלסטינית לעצור את האחראים לפיגוע ולהפסיק את הטרור. ארצות הברית ציינה את דו"ח מיטשל כדרך שבה שני הצדדים צריכים לנהוג על מנת לצאת ממעגל הדמים.

ב ישראל ציפה הציבור לתגובה צבאית חריפה, אך ראש הממשלה אריאל שרון החליט להימנע מתגובה צבאית וטבע את האמרה: "גם איפוק הוא מרכיב של כוח", שזיכתה אותו בנקודות זכות בזירה הבינלאומית, אך בביקורות קשות מצד חוגי ימין. הללו האשימו אותו שבחוסר תגובה צבאית על הפיגוע הוא בעצם עובר עליו בשתיקה ומשדר לערבים חולשה שתביא לפיגועים נוספים.

ליד הדולפינריום הוקמה אנדרטת הנצחה לנרצחי הפיגוע עם שמותיהם בעברית וברוסית וכתובת באנגלית.

לאחר שנים הוקמה בסמוך אנדרטה נוספת עליה כתובת ברוסית: "זה הבית שלנו".

בבית הספר שבח מופת הוקמו אנדרטה ופינת זיכרון לשבעת תלמידי בית הספר שנרצחו בפיגוע.

בסדרה "בית משותף" של ערוץ הילדים הופק פרק על הרצח בדולפינריום, ובו אנה בת 16 נוסעת עם חברתה אלמוג, ונרצחת. הפרק מוקרן מדי שנה ב"ערוץ הילדים" כחלק משידורי יום הזיכרון.

דמיטרי רדישבסקי, פולינה לימפרט, דולפינריום - כאן אנו רוקדים, ירושלים: קרן מיכאל צ'רני, 2002.

פיגוע התאבדות בדולפינריום, באתר משרד החוץ

רשימת הנרצחים, באתר משרד ראש הממשלה

אתר זיכרון לנרצחים

קורבנות הפיגוע בדולפינריום, באתר אזרחים חללי פעולות איבה

הפיגוע בדולפינריום, ב"וידאופדיה" - אנציקלופדיית הווידאו של חברת החדשות באינטרנט

בועז ווליניץ‏, 10 שנים לפיגוע בדולפינריום: "אני חיה את האבל", באתר וואלה! NEWS‏, 1 ביוני 2011

גלעד גרוסמן‏, תביעה: עיריית ת"א כשלה באבטחה בפיגוע בדולפינריום, באתר וואלה! NEWS‏, 10 באוגוסט 2012

# data[].attributes.attachment_link.title
הפיגוע בדולפינריום

# data[].attributes.attachment_link.description
הפיגוע בדולפינריום היה פיגוע התאבדות שהתרחש בכניסה למועדון הדולפינריום בתל אביב ב- 1 ביוני 2001, ובו נרצחו 21 איש. הפיגוע התרחש בליל שבת בכניסה לדיסקוטק בשם "דולפי" ב חוף תל אביב, שהוקם באתר שבעבר שכן בו הדולפינריום ( מופע חיות ימי). מועדון הריקודים היה פופולרי למדי, במיוחד בקרב העולים מחבר המדינות.

# data[].attributes.headline
הדולפינריום נהרס, האנדרטה תישאר

# data[].attributes.subject
הדולפינריום נהרס, האנדרטה תישאר

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
עוד אחד מסמלי תל אביב לאורך עשרות שנים ייכנס לדפי ההיסטוריה. הבוקר (רביעי) יחלו עבודות הריסת המבנה המוזנח של הדולפינריום. עבודות ההריסה ופינוי ההריסות צפויות להימשך כחודשיים. במתחם, שיהפוך לחלק מרצף הטיילת התל אביבית, יוקמו פארק חופי, מרכז ספורט ימי קהילתי וטיילת חוף.

ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי, שנתן את האות לתחילת עבודות ההריסה, אמר: "אנחנו פותחים את הטיילת. הריסת הדולפינריום היה אחד מהנושאים הראשונים שטיפלתי בהם כשנבחרתי לתפקיד (לפני כ-20 שנה), וסוף סוף זה קורה. עברנו הרבה מכשולים ובירוקרטיה, אבל היום הגדול הזה הגיע. המפגע הבלתי רגיל הזה ייעלם".

כשנשאל על הטענות שעלו בנוגע לתמורה שבעלי הזכויות בדולפינריום קיבלו, ביניהם קרקע חלופית ומעבר לטיילת להקמת מגדל למלונאות ומגורים, אמר חולדאי: "כולם מרוויחים מזה, כל הטענות כבר עלו בבית משפט ונדחו, הם עברו הרבה ערכאות, אני לא צריך להוכיח שאין לי אחות. בית המשפט שמע וקבע".

עבודות ההריסה יוצאות לדרך לאחר שנים ארוכות של מאבקים ציבוריים ומשפטיים. בעבר הייתה תוכנית לבניית מלונאות ומסחר במתחם והיא בוטלה.

עבודות הקמת הדולפינריום החלו בשנת 1978 על ידי יזמים פרטיים. המבנה תוכנן על פי מודלים של מבני דולפינריום במדינות אחרות. בשנת 1980 הדולפינריום נפתח והפך למוקד עלייה לרגל להמוני מבקרים.

הדולפינריום כלל אז אקווריום ענק, מוזיאון לבעלי חיים ימיים, בריכות לכרישים ודולפינים ושלל סוגי דגים טורפים ונדירים, שרבים מהם הובאו מהים התיכון, סמוך לחופי סיני ומקליפורניה. אבל לאחר שנים הדולפינריום נסגר והמבנה הפך לנטוש, ופעלו בו רק מועדונים בודדים. בתחילת שנות ה־90' נעשה ניסיון על ידי בעלי עסקים לפתוח במתחם דולפינריום במתכונת חדשה, שניתן בו דגש על מופעי דולפינים שאומנו על ידי מאמנים שהגיעו בגל העלייה ממדינות חבר העמים.

אבל גם הניסיון הזה לא צלח, ומשנת 95' המבנה חזר להיות נטוש. במקום נפתחו מועדון שיט גלשנים ומועדונים. ב־1 ביוני 2001 אירע בדולפינריום פיגוע, כאשר מחבל מתאבד התפוצץ בליל שבת בסמוך לבני נוער שהמתינו בתור לכניסה למועדון ה"דולפי".

בפיגוע נרצחו 21 בני אדם ונפצעו 120, רבים מהם תלמידים בתיכון שבח מופת בתל אביב. בשנים האחרונות בלט מבנה הדולפינריום בהזנחתו למרחוק, על רקע כתובות הגרפיטי שכיסו חלקים נרחבים ממנו. היום, המבנה יחל להיעלם מהנוף התל אביבי, לאחר כ־40 שנה. באשר לאנדרטה לזכר הפיגוע שנמצאת במקום, הודיע חולדאי: "האנדרטה המוצבת בכניסה לדולפינריום תישאר ותטופח. אני גם אפגש עם המשפחות ואעדכן אותם. אף אחד לא ייגע באנדרטה הזאת".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
הריסת הדולפינרים

# data[].attributes.attachment_link.title
החלה הריסת הדולפינריום בת"א. חולדאי: "האנדרטה תישאר תמיד"

# data[].attributes.attachment_link.description
עוד אחד מסמלי תל אביב לאורך עשרות שנים ייכנס לדפי ההיסטוריה. הבוקר (רביעי) יחלו עבודות הריסת המבנה המוזנח של הדולפינריום. עבודות ההריסה ופינוי ההריסות צפויות להימשך כחודשיים. במתחם, שיהפוך לחלק מרצף הטיילת התל אביבית, יוקמו פארק חופי, מרכז ספורט ימי קהילתי וטיילת חוף.

# data[].attributes.headline
רומן דז'אנשווילי

# data[].attributes.subject
רומן דז'אנשווילי