# data[].attributes.body
http://www.rummet.dk/solsystemet/jupiter/de-fire-store-maner

http://www3.gettysburg.edu/~marschal/clea/CLEAhome.html

Vejledning til stimuleringsprogrammet CLEA vi har benyttet til projektet kan findes på lektionen fre d. 30/9

# data[].attributes.body
Når c ikke er lig 0, så er det en ellipseformet. Jo større c-værdi, jo mere ellipseformet er den

# data[].attributes.body
Her kan man se, at når c (som er afstanden fra centrum til brændpunkterne) er lig 0, er planetens bane 100% cirkelformet.

# data[].attributes.body
78-81: Keplers love
92-97: klima på planeterne
102-104: Jupiters måner

# data[].attributes.body
For at et klima kan forekomme på en planet, skal der, overraskende nok, være en atmosfære, bestående af gas. Der er to måde, en atmosfære kan forsvinde:
1: Solstorme kan "blæse" atmosfæren væk, for at beskytte os med det, skal der være et magnetfelt omkring planeten som et skjold.
2: Stjernen, planeten kredser om, kan varme atmosfæren så meget op, at molekylerne i atmosfæren vibrerer så meget, at deres hastighed overskrider undslippelsehastigheden af planeten, og den derfor fordamper.
For at magnetfeltet kan finde sted, skal planetens kerne være flydende, den skal altså være meget varm. Når den er flydende, kan molekylerne i kernen dele sig op, positive ladninger og negative ladninger. Når nok af disse har delt sig op, kan et magnetfelt skabes.

Hvis du ikke forstår dette, så henvend dig til CVC eller Google ;-

# data[].attributes.body
Ved hjælp af programmet CLEA har vi målt Jupiters fire måners omløbstid og jupitordiameteren. Dette gjorde vi ved at afmærke månernes koordinater i programmet og brugte herefter disse dataer til at lave en sinuskurve over månernes baner. Programmet gav os herefter omløbstiden (perioden) og jupiterdiameteren (amplituden). Vores sinuskurver ses herunder for Europa:

# data[].attributes.body
http://astro.unl.edu/naap/pos/pos_background1.html
http://astro.unl.edu/naap/pos/pos_background2.html

# data[].attributes.body
Figur

# data[].attributes.body
Figur 2

# data[].attributes.body
Europa er en af de fire galileiske måner, som blev opdaget af Galileo Galilei i 1610. Månen Europa er den mindste af Jupiters fire største måner, og er kendetegnet ved dens isdækkede overflade. Da der kan findes meget få nedslagskratere og ingen bjerge kan isen bestemmes til at være blød, hvilket sandsynligvis skyldes månes bevægelser i Jupiters tyngdefelt, som har opvarmet isen. Men mener Europas indre består af klippe.

Efter nærbilleder fra Rumsonden Galileo er der opstået en teori om et dybt hav under den isdækkede overfalde, hvilket har åbnet op for spekulationer om muligheden for liv på månen. Som det ses i jordens dybeste have, er det muligt at finde liv nær varme og mineralholdige kilder. Dette fænomen kunne tænkes at gøre sig gældende på Jupiters måne, Europa, da det kunne tænkes at der på bunden af det teoretisk dybe hav findes varme kilder, som kan levere næringsstoffer til organismerne. På grund af Europas placering i Jupiters kraftige strålingsbælter, er mulighederne for forskning på planetens overflade begrænset.

I slutningen af september 2016 gjorde NASA afgørende observationer for sandsynligheden for liv på Jupiters måne Europa. Ved analyse af billeder, taget af rumteleskopet Hubble, ses det hvordan, flydende vand fra det teoretiske dybe hav finder op gennem revner i månes isdække og sender et højt springvand af vanddamp op i ca. 200km højde. Opdagelsen af ’springvandene’ har åbnet op for nye muligheder i jagten på liv. Da vandet trænger op gennem isen, kan rumsonder opfange dampen og analysere dette for tilstedeværelse af organiske forbindelser, som kan være et spor på liv.

Europas isdække er fyldt med sprækker og brudflader, hvor ny is er blevet dannet. Det har længde været et spørgsmål, hvad der bliver af den ’gamle’ is, eftersom månen ikke udvider sig, men nu er det blevet konkluderet af forskere, at Europa har pladetektonisk aktivitet, lignende de geologiske forhold der findes på Jorden. I Europas tilfælde skubbes isplader ned i undergrunden, hvor det smelter sammen med det varmere islag. Ved nærmere forskning opdagede man, at månens overflade svarede til de overskydningszoner der findes på Jorden, hvor oceanpladen møder kontinentalpladen og presses ned under kontinentet. Dette sker på Europa, blot med is, som danner isvulkaner, der opstår idet der presses smeltevand op til overfladen.

# data[].attributes.body
Figur 1

# data[].attributes.body
Keplers love

Johannes Kepler fremsatte i 1609 de fysiske love, der gælder for bevægelser i Solsystemet. Hans opdagelse af lovmæssighederne byggede på observationer af bl.a. Tycho Brahe, der var hans lærer.

Lovene er specielle udgaver af teorien om massetiltrækning. De gælder for systemer med to legemer. I den moderne udgave lyder lovene:

Kepler 1:

Planetbanerne er ellipseformet, med Solen i det ene brændpunkt.

(se figur 1)

Solen er i det ene brændpunkt. a kaldes den halve storakse og b kaldes den halve lilleakse.

Kepler 2:

Forbindelseslinien Sol-planet overstryger lige store arealer i lige store tidsrum.

(se figur 2)

Arealerne Sol-A-B og Sol-C-D er lige store, når tAB=tCD. tAB er den tid, det tager at komme fra A til B. TIlsvarende er tCD den tid, det tager at komme fra C til D.
Jo tættere planeten er på stjernen, jo hurtigere bevæger den sig og omvendt. Arealet som den overstryger i den samme tidsperiode er ens. Dette skyldes, at stjernen tiltrækker planeten pga. dens masse (Newtons gravitations lov)

Kepler 3:

Loven giver sammenhængen  mellem ellipsebanens halve storakse a og planetens omløbstid T
Kvadratet på omløbstiden i banen er proportional med den halve storakse i tredje potens.

Keplers 3. lov kan skrives som

T^2  =  konstant*a^3

Man kan vise, at konstanten er

(se figur 3)

hvor G er gravitationskonstanten og M er den store masse og m den lille af de to i systemet.

I Solsystemet betyder denne lov, at jo mindre banen er, jo kortere er omløbstiden. Det passer jo fint med observationerne, for Merkur, den nærmeste planet, har en omløbstid på ca 88 dage, Jorden på et år, og Pluto, den fjerneste planet, på 248,6 år.

Læg mærke til, at konstanten faktisk ikke er en rigtig konstant, men afhænger af de masser, der indgår. I praksis har det ikke betydning for beregning af planeternes omløbstider mm, da planeternes masser er forsvindende i forhold til Solens.