# data[].attributes.headline
«Intermezzo» - перерва, відпочинок

# data[].attributes.subject
«Intermezzo» - перерва, відпочинок

# data[].attributes.body
Слово Intermezzo (з італ. — пауза) — невеликий музичний твір, що виконувався в перервах між актами трагедії чи опери. Для ліричного героя новели Коцюбинського така музична перерва — духовне відродження людини на природі.

# data[].attributes.body
митець і суспільство.

Головні ідеї: важливість ролі митця в суспільстві; людина щаслива тільки в гармонії з природою і з самою собою.

# data[].attributes.headline
Зустріч з людиною

# data[].attributes.subject
Зустріч з людиною

# data[].attributes.body
Ми таки стрілись на ниві — і мовчки стояли хвилину — я і людина. То був звичайний мужик.

# data[].attributes.headline
Душа героя заспокоїлась, настала рівновага, герой знову здатен повернутися до людей

# data[].attributes.subject
Душа героя заспокоїлась, настала рівновага, герой знову здатен повернутися до людей

# data[].attributes.body
Яскравим доказом цього може бути зустріч з людиною. Вони стояли мовчки і хвилину дивилися один на одного. Ліричний герой ніби перевіряє свою готовність повернутися до людей, випробовує наше терпіння. Йому самому не віриться, що він може знову сприймати людське горе. Не віриться і нам, бо ще зовсім недавно була «стигла слива», «легке позіхання», «тінь від хмарини». Але раптом лунають слова: «Говори, говори...».

Говори, говори. Розпечи гнiвом небесну баню. Покрий її хмарами твойого горя, щоб були блискавка й грiм. Освiжи небо i землю. Погаси сонце й засвiти друге на небi. Говори, говори…

# data[].attributes.headline
Що утомило героя, в чому його трагедія?

# data[].attributes.subject
Що утомило героя, в чому його трагедія?

# data[].attributes.body
На початку новели ми бачимо, що ліричний герой перебуває у стані втоми, яка ось-ось має призвести до стресу і депресії. І, що цікаво, герой усвідомлює причини своєї втоми: «мене втомили люди», «мені надокучило бути заїздом на чужій станції», «я чую, як чуже існування входить у моє». Отже, сам герой дає нам відповідь.

Я утомився.
Мене втомили люди. Менi докучило бути заїздом, де вiчно товчуться отi створiння, кричать, метушаться i смiтять. Повiдчиняти вiкна! Провiтрить оселю! Викинуть разом iз смiттям i тих, що смiтять. Нехай увiйдуть у хату чистота й спокiй.

я все йду, самотнiй на землi, як сонце на небi,

ти одягла землю в камiнь й залiзо, се ти через вiкна будинкiв - тисячi чорних ротiв - вiчно дихаєш смородом. Ти бичуєш святу тишу землi скреготом фабрик, громом колiс, брудниш повiтря пилом та димом, ревеш вiд болю, з радостi, злостi. Як звiрина.

# data[].attributes.body
М. Коцюбинський визначає у новелі, що не є за жанровою ознакою драматичним твором, назви дійових осіб:

Моя утома;

Ниви у червні;

Сонце;

Три білих вівчарки;

Зозуля;

Жайворонки;

Залізна рука города;

Людське горе.

# data[].attributes.headline
Цікавий факт

# data[].attributes.subject
Цікавий факт

# data[].attributes.body
На честь цього твору був названий Чернігівський КМЦ Інтермеццо, відкритий через 101 рік після написання новели.

# data[].attributes.body
я зскакую з лiжка i гукаю в вiкно до зозулi: "Ку-ку… ку-ку… Добридень!.."

Сiра маленька пташка, як грудка землi, низько висiла над полем. Трiпала крильми на мiсцi напружено, часто i важко тягнула вгору невидиму струну вiд землi аж до неба. Струна тремтiла й гучала. Тодi, скiнчивши, падала тихо униз, натягала другу з неба на землю. Єднала небо з землею в голосну арфу i грала на струнах симфонiю поля.

Се було прекрасно.

# data[].attributes.headline
Ліричний герой новели — 

# data[].attributes.subject
Ліричний герой новели — 

# data[].attributes.body
надломлений інтелектуал-митець, який втомився від незліченних «треба» і безконечних «мусиш», від болю й мерзенних вчинків людей, від жаху, бруду їхнього існування, виривається з лабетів «сього многоголового звіра», їдучи з міста в українське село.