# data[].attributes.attachment_link.description
Sognepræst Ane Sofie Lindegaard fortæller i dialog med Kirkehønen Carlo om forskellige emner, der kan tages op i minikonfirmandundervisningen:

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
De humanistiske højtideligheder mangler et sted at hente deres betydning fra, skriver højskoleforstander Jørgen Carlsen

Lad os her i sommertiden slå gækken løs og dvæle ved det guddommeligt komiske i menneskers gøren og laden. Enhver tendens til selvretfærdighed og selvhøjtidelighed har det med at opløses i humorens syrebad. Hvorfor? Fordi humor sætter grænser for, hvor alvorligt man kan tage sig selv. Er man humoristisk anlagt, ved man på forhånd, at man ikke er centrum her i verden. Verden er større og mere rummelig end det, man kan finde i sit eget lille jeg-hus. Der er højt til loftet. Kuk-kuk, kuk-kuk, fallera, som det befriende lyder hos H.C. Andersen.

LÆS OGSÅ: Rummelighed, tak!

Virkeligheden er så taknemmeligt indrettet, at de mennesker, der ikke har sans for humor, såmænd er de mest komiske. Tag nu for eksempel Humanistisk Samfund. Det er virkelig et kosteligt foretagende. Det sjove er ikke medlemmernes holdninger. Dem må de gerne have i fred. Det sjove er, at medlemmerne ikke vil anerkendes som trossamfund.

Nu er sagen bare den, at de så gerne vil have retten til vielse af mennesker. De mener åbenbart at have mere at byde på end det, man kan opnå på rådhuset for slet ikke at tale om det, der foregår i kirken. Men forudsætningen er, at de bliver anerkendt som et trossamfund. Det ønsker humanisterne imidlertid ikke. De tror nemlig ikke på noget. Og det er skam en alvorlig sag.

Men det bliver unægteligt ganske underholdende og fornøjeligt, når man kaster et blik på Humanistisk Samfunds hjemmeside. Her fremgår det nemlig, at foretagendet er leveringsdygtig i allehånde ceremonielle ydelser til medlemmerne. De kristne ritualer har her fået deres humanistiske pendant: dåb, begravelse, konfirmation og vielse.

Hvordan former en humanistisk dåb sig? Jo, formedelst 4000 kroner kan man rekvirere en humanistisk ceremoni, der højtideligt celebrerer navngivningen af det nyfødte barn. Jeg citerer fra hjemmesiden: Prisen inkluderer ceremonien med personlig tale, celebrantens transport, et møde med celebranten cirka tre måneder før ceremonien, og en generalprøve et par dage før. På tilsvarende måde kan man købe sig til en ceremoni for bryllup, nonfirmation og begravelse. De sidste er noget dyrere, men kombinerer man nogle af dem (for eksempel navnefest og bryllup), så får man rabat.

En celebrant hvad er det for noget? Ja, slår man op i fremmedordbogen kan man læse følgende: Den messelæsende præst i katolske kirker. Det gør jo ikke sagen mindre morsom. Hvorfor har man brug for ceremonier? Det har man for at rammesætte, at noget betydningsfuldt er på spil. Ceremonien udstyrer en begivenhed med en mer-betydning, som markeres kultisk og rituelt. Medlemmerne af Humanistisk Selskab er strandet i et paradoks: De gør det, de ikke vil, og de vil ikke det, de gør. De vil ikke tro på noget eller kaldes religiøse, men opfører sig alligevel, som om de er det. Der er lagt op til en overskridende transcendens, men den humanistiske celebrant optræder blot som en taskenspiller, der har det hele i ærmet. Hele ceremonien er et illusionsnummer.

Når de humanistiske højtideligheder ikke har noget sted at hente deres betydning fra, må de selvfølgelig hente betydningen fra sig selv. Det gør dem dækningsløse, opstyltet selvhøjtidelige og temmelig komiske. Hvad får man egentlig for de 4000 kroner? Ville det ikke være mere oplagt at bestille en klovn?

Måske burde det være en sag for Forbrugerrådet?

Etisk set bliver skrevet på skift af tidligere formand for Det Etiske Råd Erling Tiedemann, forstander på Testrup Højskole og idéhistoriker Jørgen Carlsen, lektor og formand for Det Etiske Råd Jacob Birkler, tidligere medlem af Det Etiske Råd Klavs Birkholm og folketingskandidat for De Konservative Tove Videbæk

# data[].attributes.attachment_link.title
SYNSPUNKT: Humanistisk Samfund er god underholdning

# data[].attributes.attachment_link.description
De humanistiske højtideligheder mangler et sted at hente deres betydning fra, skriver højskoleforstander Jørgen Carlsen Lad os her i sommertiden slå gækken løs og dvæle ved det guddommeligt komiske i menneskers gøren og laden. Enhver tendens til selvretfærdighed og selvhøjtidelighed har det med at opløses i humorens syrebad. Hvorfor?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Think for yourself
Act for everyone

Bringing non-religious people together to develop their own views and an understanding of the world around them

Humanists are people who shape their own lives in the here and now, because we believe it's the only life we have. We make sense of the world through logic, reason, and evidence, and always seek to treat those around us with warmth, understanding, and respect.

# data[].attributes.attachment_link.description
Think for yourself Act for everyone Bringing non-religious people together to develop their own views and an understanding of the world around them Humanists are people who shape their own lives in the here and now, because we believe it's the only life we have.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Hvad er det man bekræfter ved at blive humanistisk konfirmeret?", spørger debattør

Hvorfor skal nogetligne det, som det for alt i verden ikke må være?

I begyndelsen af det forrige århundrede lagde kommunisterne al den afstand til kristendommen, som de overhovedet kunne komme af sted med. Ikke desto mindre arbejdede de for et rige med retfærdighed, fred og glæde. Det endte, som den slags altid gør, med at blive et helvede på jord.

Mange afholdsfolk kan godt bare drikke sodavand til maden, når de holder fest. Men der er også dem, der absolut skal drikke alkoholfri vin. Altså en drik, der til forveksling ligner det, det for alt i verden ikke må være!

Nu kan man så i Kristeligt Dagblad den 31. maj læse om en humanistisk konfirmation, der har fundet sted i Valby Kulturhus. Ifølge avisen spillede og sang "konfirmanderne" en kritisk sang om at tro på en gud.

En pige på 14 fortalte, at hun skam havde gået til konfirmationsforberedelse, men det sagde hende ikke noget. Men så læste hun en avisartikel om den humanistiske konfirmation, som organisationen Humanistisk Samfund nu tilbyder på linje med andre gudløse ceremonier såsom navngivning, bryllup og begravelse.

En af dem, der har undervist de unge mennesker, nemlig Sille Fredsted Knudsen, er såre tilfreds med, at de unge vælger en humanistisk konfirmationsceremoni og ikke bare en såkaldt nonfirmationsfest.

Undervisningen har bestået af oplæg fra underviserne efterfulgt af rollespil, hvor de unge er blevet tvunget til at afklare egne holdninger til emner som humanisme, menneskerettigheder, etik, ansvarlighed, sex, rusmidler og livssyn. Bortset fra det med rollespillet og med en enkelt tilføjelse kunne jeg såmænd sige omtrent det samme om min undervisning!

Videre siger Sille Fredsted Knudsen til avisen: "De vil meget gerne gøre noget, hvor de tager en aktiv tilslutning til et andet livssyn end det kristne. Jeg tror, det hænger sammen med, at der lige nu er meget fokus på at være sin egen og turde tage sit eget standpunkt. Og det fokus er rykket længere ned i aldersgruppen," siger hun.

Hende løber man sandelig ikke om hjørner med, som man kan høre! Der kan gå X Factor i alt.

Dem om det. Men hvorfor i alverden bruge et ord fra en sammenhæng, som man under ingen omstændigheder vil vide af? Konfirmation betyder bekræftelse. Men hvad er det, der bliver bekræftet her? At man ikke er overtroiske og formørkede eller hvad? Find dog et andet ord.

Hvis ikke I kan lide ordet nonfirma tion, kan I lave det lidt om: nonsens firmation!

Jens Kvist,

sognepræst, Kirkebakken 1, Aabenraa

# data[].attributes.attachment_link.title
DEBAT: Humanistisk konfirmation er nonsens

# data[].attributes.attachment_link.description
"Hvad er det man bekræfter ved at blive humanistisk konfirmeret?", spørger debattør Hvorfor skal nogetligne det, som det for alt i verden ikke må være? I begyndelsen af det forrige århundrede lagde kommunisterne al den afstand til kristendommen, som de overhovedet kunne komme af sted med.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den superhumanistiske svenske asylpolitik forudsætter, at svenskerne ikke for alvor begynder at opføre sig, som mennesker er flest, skriver Sørine Gotfredsen

DET ER IKKE HVER DAG, man hører formuleringer, der bliver siddende i bevidstheden. Men det skete i dagene op til det svenske valg, hvor daværende statsminister Fredrik Reinfeldt udtalte de berømte ord om, at Sverige skal stræbe efter at blive intet mindre end en humanistisk supermagt.

Man følte sig i det øjeblik som vidne til en filmatiseret George Orwell-roman, hvor menneskene er gået ganske amok i egne højtidelige idealforestillinger.

Reinfeldt talte om synet på flygtninge og meddelte uden omsvøb, at der i de kommende år ikke ville blive råd til ret meget andet end at udvikle den humane omsorg for de mange, der kommer til landet. Hvilket ifølge flere var medvirkende til den vælgerlussing, der umiddelbart fulgte.

Således har det svenske valg skabt fornyet debat om begrebet humanisme, og pudsigt nok falder det sammen med, at historiker Mikael Jalving har udgivet en bog om Søren Krarups samlede forfatterskab. En glimrende bog, der blandt andet genopfrisker Krarups årelange humanismekritik, der grunder i den tanke, at når mennesket blindt dyrker egne forestillinger om det sande og skubber Gud væk, har projektet tendens til at resultere i grader af fanatisme. Fordi man har afskaffet den almægtige instans, der kan trække en grænse for menneskets udfoldelse.

NÅR SØREN KRARUP gennem årene har forarget så mange, skyldes det i høj grad, at han sætter menneskets idé om egen godhed i perspektiv.

Han hævder, at hvis ikke vi anerkender en forpligtelse over for noget større end egen begavelse og fremskridtstro, risikerer vi i de store visioner at svige den enkelte.

På den måde har han jævnligt forarget journalist Georg Metz, der forleden på tv atter undrede sig højlydt over, hvad Krarup egentlig mener, når han siger, at humanisme i sit yderste er en farlig ideologi.

For Metz er humanisme et smukt begreb, eftersom der for ham intet højere findes end mennesket selv. Dermed befinder det sig ikke uden for sandheden, som Krarup hævder, men bærer selv det sande med sig og kan udfolde den gode vilje.

Man kan jo mene, at det 20. århundrede afslørede, hvad der kan ske, når mennesket selv vil definere den absolutte sandhed, hvad enten den kaldes nazisme eller kommunisme.

Og på anden vis kan man overveje, om ikke svenskerne - på en noget mere blid facon - kan være i færd med at udvikle endnu et eksempel på en løbsk ideologi?

Drømmen om at blive verdens humanistiske supermagt kræver nemlig nogle klare forudsætninger for ikke at ende i kaos. Den fordrer, at svenskerne vil blive ved med at åbne deres hjerter og ikke forfalder til bekymring og måske endda forurettelse angående behandlingen af deres land.

Eksperimentet kræver, at svenskerne blot accepterer en udvikling, der synligt år for år vil ændre den svenske virkelighed radikalt.

Ja, det fordrer med andre ord, at svenskerne ikke for alvor begynder at opføre sig, som mennesker er flest.

Sverige kan måske komme til at udgøre endnu en påmindelse om, hvordan rendyrket humanisme kan trække tragedien i sit kølvand. Her i form af alle de skæbner, der vil strande på det svenske samfunds bund med alt, hvad dertil hører af konflikter og nedbrydelse af medmenneskelig tillid.

Søren Krarups humanisme-kritik udspringer i sin kerne af troen på, at det syndige menneske skal beskyttes mod sin egen selvovervurderede udfoldelse og erkende, at det befinder sig uden for sandheden. Det kan ikke omforme den givne virkelighed uden at sætte farlige kræfter i gang, og Mikael Jalving gengiver i sin bog følgende Krarup-udtalelse fra 2013:

"Menneskeslægten vil i stadig mindre grad vide af, at den er syndig, og tror derfor, at den kan løbe fra virkeligheden. Det at kristendommen er ved at blive sådan noget, som man ikke tager alvorligt, det er ensbetydende med, at man degenererer, fordi man fyldes med tro på sin egen sandhed, og den er højst skrøbelig, og derfor bliver man fuld af løgn."

Løgn i den forstand at den, der taler, ser sig selv som retfærdig, uden at vide, hvordan han forblændet af troen på egen indsigt i retfærdigheden kan skabe stor ulykke. Det, der for den ene er udtryk for degeneration, er for den anden billedet på smuk menneskelighed, og Søren Krarup og Georg Metz kommer aldrig til at forstå hinanden.

Sidstnævnte har tidsånden på sin side, men til gengæld tør jeg godt hævde, at Søren Krarup har store dele af virkeligheden på sin. Udfoldelsen i disse år af den svenske superhumanisme vil meget tænkeligt komme til at understrege et par af hans pointer angående sammenhængen mellem humanisme og kynisme. Og sikkert er det, at den opmærksomme modtagelse af den første sammenhængende analyse af Krarups forfatterskab illustrerer, hvor centralt han gennem årene har ramt.

"Problemet er altid religiøst," siger Søren Krarup i en af sine bøger, og man må tilføje, at problemet dermed altid er tidløst.

Vi har aldrig set det udfoldet for sidste gang.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sørine: Den svenske humanisme har tragedien i sit kølvand

# data[].attributes.attachment_link.description
Den superhumanistiske svenske asylpolitik forudsætter, at svenskerne ikke for alvor begynder at opføre sig, som mennesker er flest, skriver Sørine Gotfredsen DET ER IKKE HVER DAG, man hører formuleringer, der bliver siddende i bevidstheden.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvordan skal en begravelse foregå? Diskutér, hvordan en ateistisk begravelse kunne se ud.

# data[].attributes.attachment_link.description
Undersøg Humanistisk Samfunds værdigrundlag, og diskuter deres opfattelse af et humanistisk livssyn.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Luk og accepter

Vi bruger cookies!

fyens.dk bruger cookies til at give dig en god oplevelse og til at indsamle statistik, der kan være med til at forbedre brugeroplevelsen. Hvis du klikker på et link på www.fyens.dk, accepterer du samtidig vores cookiepolitik. Læs mere

# data[].attributes.attachment_link.title
Hver syvende konfirmation kan fremover blive uden Gud

# data[].attributes.attachment_link.description
Luk og accepter fyens.dk bruger cookies til at give dig en god oplevelse og til at indsamle statistik, der kan være med til at forbedre brugeroplevelsen. Hvis du klikker på et link på www.fyens.dk, accepterer du samtidig vores cookiepolitik. Læs mere

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vores britiske søsterorganisation, Humanists UK, har lavet nogle korte videoer med Stephen Fry som fortæller. Vi har fået lov til også at bruge videoerne, og de kan derfor ses her med dansk tekst.

I 2013 fik vi selv lavet denne video, som viser hvordan vores konfirmationsweekender forløber:

# data[].attributes.attachment_link.description
Vores britiske søsterorganisation, Humanists UK, har lavet nogle korte videoer med Stephen Fry som fortæller. Vi har fået lov til også at bruge videoerne, og de kan derfor ses her med dansk tekst. I 2013 fik vi selv lavet denne video, som viser hvordan vores konfirmationsweekender forløber:

# data[].attributes.headline
Leo Igwe: Why I choose humanism over faith | TED Talk

# data[].attributes.subject
Leo Igwe: Why I choose humanism over faith | TED Talk

# data[].attributes.attachment_link.title
Leo Igwe: Why I choose humanism over faith

# data[].attributes.attachment_link.description
As a humanist, Leo Igwe doesn't believe in divine intervention -- but he does believe in the power of human beings to alleviate suffering, cure disease, preserve the planet and turn situations of poverty into prosperity. In this bold talk, Igwe shares how humanism can free Africans from damaging superstitions and give them the power to rebuild the continent.