# data[].attributes.headline
Автор про роман

# data[].attributes.subject
Автор про роман

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій ЖАДАН про "Ворошиловград"

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 1 частина

# data[].attributes.subject
Аудіокнига 1 частина

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
C. Жадан. Ворошиловград (Аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.subject
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сергій Жадан - український поет, прозаїк, есеїст, перекладач. Народився 23 серпня 1974 р. в місті Старобільськ Луганської області. У 1996 році закінчив Харківський національний педагогічний університет імені Сковороди. У 1996-1999 роках навчався в аспірантурі університету; кандидат філологічних наук. З 2000 року - викладач кафедри української та світової літератури ХНПУ. У 2004 році закінчив викладацьку діяльність.

Перекладає поезію з німецької (в тому числі Пауля Целана), англійської (в тому числі Чарльза Буковскі), білоруської (в тому числі Андрія Хадановича), російської (в тому числі Кирила Медведєва, Данилу Давидова) мов. Власні тексти перекладалися німецькою, англійською, польською, сербською, хорватською, литовською, білоруською, російською та вірменською мовами.

У березні 2008 року роман Жадана "Anarchy in the UKR" в російському перекладі увійшов в "довгий список" російської літературної премії "Національний бестселер" (номінатора виступив російський письменник Дмитро Горчев). Ця ж книга в 2008 році увійшла в шорт-лист і отримала почесну грамоту конкурсу "Книга року" на Московській міжнародній книжковій виставці-ярмарку.

У травні 2010 року журнал "GQ" вдруге висунув Жадана на звання "Людина року" в номінації "Письменники" за книгу "Червоний Елвіс" (перше висунення відбулося у 2008 році за "Anarchy in the UKR"). Критики називають Сергія Жадана одним з найкращих літераторів з країн колишнього СРСР, відзначають його вміння бути своїм як для простої, так і для освіченої аудиторії. Особливу похвалу і підтримку отримав його роман "Ворошиловград", який було названо маніфестом цілого покоління. У 2016 році Сергій Жадан був нагороджений престижною літературною премією Президента України "Українська книжка року" за збірку "Месопотамія". Письменник щиро подякував главі держави за надану честь і повідомив, що грошову винагороду передасть на потреби дітям: "... Ми з видавцями хочемо ще раз подякувати Вам за цю премію і передати її на потреби дитячих закладів Луганської області. Ми з друзями-волонтерами вже певний час допомагаємо дитячим садочкам та інтернатам на Луганщині, тож радо передамо і ці кошти дітям".

Письменник живе і працює в Харкові. Регулярно виступає зі своїми творами в різних містах України та Західної Європи - зокрема в супроводі українських музикантів (найчастыше, групи "Собаки в космосі").

# data[].attributes.attachment_link.title
Жадан Сергій Вікторович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій Жадан - український поет, прозаїк, есеїст, перекладач. Народився 23 серпня 1974 р. в місті Старобільськ Луганської області. У 1996 році закінчив Харківський національний педагогічний університет імені Сковороди. У 1996-1999 роках навчався в аспірантурі університету; кандидат філологічних наук. З 2000 року - викладач кафедри української та світової літератури ХНПУ.

# data[].attributes.attachment_link.title
сучасні митці з Донбасу

# data[].attributes.headline
Презентація книги

# data[].attributes.subject
Презентація книги

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
опубліковано 30 вер. 2018 р., 11:01 Visnik ALMA MATER Gazeta, Veterinary library

Роман українського письменника Сергія Жадана, опублікований 2010 року видавництвом Фоліо (Харків). Роман переміг у конкурсі Книга року Бі-Бі-Сі за 2010 рік, а 2014 року роман був удостоєний швейцарської літературної премії Jan Michalski Prize. 12 грудня 2014 року на честь десятої річниці премії BBC Україна спільно з культурною програмою ЄБРРоголосили роман Книгою десятиліття Бі-Бі-Сі. Окрім української, роман виданий російською, польською, німецькою, французькою та іншими мовами.

У анотації видавництва сказано, що роман "Ворошиловград" - твір жорсткий, меланхолійний та реалістичний.

"Вони приходять і забирають у тебе все, що тобі належить. Вони позбавляють тебе твоєї свободи й твоєї території. Вони забирають у тебе твоє минуле і твою пам'ять. І все, що ти можеш їм протиставити - це свою любов і свою ненависть. Ну, і свої кримінальні навички."

Історії українського рейдерства присвячується.

2012 року за мотивами роману вийшов комікс. Ініціаторами проекту стали 4 організації: літературне об'єднання "СТАН", Форум видавців з українського боку та товариства "To.pole" і "Rita Baum" з польського. Проект створювався у рамках міжнародного фестивалю сучасного мистецтва "АРТОДРОМ", що пройшов у Луганську 15-18 травня 2012 року. Авторами проекту стали митці з Польщі Мартін Сурма (ілюстрації) та Артур Вабік (сценарій та консультації). Комікс був виданий в Україні та Польщі накладом у 1000 примірників у кожній з країн, де книжка була розповсюджена безкоштовно. Оригінальний комікс було офіційно викладено в мережу Інтернетйого авторами.

Комікс являє собою вкорочений сюжет роману, через що зникли деякі епізоди твору. Комікс створювався відповідно до перекладу роману польською мовою, тому українська версія є перекладом з польської, а не адаптацією оригіналу.

Автор роману письменник Сергій Жадан схвально відгукнувся на проект, однак зазначив, що має певні претензії до сюжету:

"Візуально мені комікс дуже сподобався. Мій головний герой вийшов приблизно таким, як я і уявляв. В мене є деякі претензії до сюжету - дечого бракує. Бо весь роман втиснуто у двадцять чотири сторінки, здається. Себто вийшов такий короткий переказ чи синопсис. Ніби з художнього фільму зробили відеокліп. Якщо ти читав роман, то тобі цікаво. А якщо не читав, то дуже складно мати якесь уявлення. Гадаю, було б краще, якби на створення коміксу витратили більше часу."

Фінансування проекту було надане Європейською комісією, Польським інститутом у Києві та Луганською обласною радою.

У липні 2011 року було презентовано аудіокнигу "Ворошиловград". Диск із записом тривалістю 17 годин було видано у рамках проекту "Аудіокниги для людей із вадами зору". Наклад розміром 500 примірників розійшовся школами та бібліотеками для незрячих, тому у вільний продаж аудіокнига не потрапила

У лютому 2013 український режисер Ярослав Лодигін повідомив, що він, разом з письменником Сергієм Жаданом, розпочали підготовку до екранізації роману. Бюджет фільму - від 500 тис. до 1 млн гривень. Переговори з інвесторами ведуть в Україні та за кордоном. Зйомки розпочалися 31 липня 2017 у Старобільську - рідному місті Сергія Жадана. В грудні 2017 стало відомо, що фільм називатиметься "Дике поле", а не "Ворошиловград", бо оригінальна назва викликала у глядачів асоціації із "совком", що не відповідає суті фільму. Прем'єра запланована на осінь 2018 року.

Молодий чоловік на ім'я Герман, перейнявши бізнес свого невідомо куди зниклого брата, повертається в містечко свого дитинства і зазнає тут пригод, яких і можна було очікувати у Жадановій прозі: вештається степами з сектантами-контрабандистами, товаришує з пастором, ховається від рейдерів, ночує в наметі біженців під прапором Евросоюзу, допомагає захистити від рейдерського загарбання напівпокинутий аеродром і таке інше. Всі ці перипетії, з одного боку, виписано вдало і талановито, а з іншого вони дуже вже характерні, фірмові, подекуди - заяложені. Виразно індивідуальне, стильне письмо Сергія Жадана завжди перебуває під загрозою самоповтору.

Дивакуваті сюжетні повороти повсюдно оздоблено світлими знаками любові. Просто любові до ближнього і взаємодопомоги, любові до тварин, різної глибини любові між жінкою та чоловіком, любові як дружби, любові як краєвиду. Вона як внутрішнє світло наповнює всі епізоди, навіть попри традиційну насиченість інвективною лексикою чи не надто радісні епізоди й деяких не вельми приємних персонажів.

Один із помітних моментів "Ворошиловграда" - виразніше, ніж зазвичай, артикулювання в суті своїй політичної ідеї суспільної солідарности й опору. Мешканці міста збираються і не дають захопити територію, яку вони вважають громадською. А сам Герман висловлює одному з фахівців із рейдерства просту формулу: люди, які тут виросли і живуть, не захочуть нікому поступатися своїми правами, землею, бізнесом чи пам'яттю. В принципі, цю лінію книжки можна сприймати як художньо сформульовану пропозицію Жадана нинішньому здеморалізованому українському суспільству.

"Ворошиловград" заторкує питання пам'яті, що її трохи парадоксально можна назвати "індивідуально-історичною". Персонажі повсякчас згадують минуле, розглядають старі листівки, фотографії чи обдерті стіни занехаяних піонерських таборів, знаходячи сліди своєї юности, дитинства, молодости. Одним із символів такої пам'яті й виявляється Ворошиловград - радянська назва Луганська. І напевно це не просто так, а радше авторський натяк на те, що пам'ять і приємні спогади багатьох людей неодмінно будуть пов'язані з радянським часом, радянськими реаліями та артефактами, з цим треба змиритися і ставитися до цього спокійно.

Роман починається з того, що одного дня, о п'ятій ранку, у звичайну розміреність Германового життя (свобода від батьків, наймане, завалене власними і чужими речима помешкання, передвиборчі тренінги, агітаційні дебати, регулярні гроші, відмиті з переказів спонсорських фондів, надійні напарники Льолік і Болік) - перериває дзвінок. На тлі всіх подальших перипетій цей дзвінок сприйматиметься як заклик "устань - і йди!". Телефонують із дому, точніше із бензозаправки, юридичним власником якої є Гера, хоча фактично бізнесом керував його старший брат. "Дружище" Коча, механік-самородок, який працює на заправці, прокуреним голосом ("так, ніби замість легень йому було вмонтовано старі, пропалені динаміки") повідомляє, що сталася "шняга": брат несподівано "увалив" в Амстердам, залишивши все напризволяще, без вказівок і настанов. З цього моменту починається повернення Германа додому - до безіменного містечка, де він виростав, звідки його батьки і він сам свого часу втекли за 200 км на північ - до Харкова. Їдучи додому, Герман не підозрював, що його поїздка "на один день" затягнеться на невизначений час або й назавжди.

У дорозі з Германом стаються дві знакові події. По-перше, на капот Льолікового, придбаного за "відмите бабло" фольксваґена вискакує курка. По-друге, в червоному "овіяному пилом і обмащеному кров'ю" ікарусі Герман має важливу розмову.

Спочатку про курку. Переїжджаючи міст, Льолікова "консервна бляшанка" опинилася в пробці - розвернутим птаховозом перегородило дорогу, і кури вільно "тусували" по трасі ("висиджували яйця під колесами фур"). Курка, зауважує Болік, - символ смерті. Попри загалом оптимістичний, життєіронічний настрій в описі навіть дуже серйозних подій, смерть у романі нагадує про себе на кожному кроці: ікарус - вимазаний кров'ю; запах нікотину і смерті в автобусі; засохла кров на лезі ножа; підпалений бензовоз; повішана Пахмутова (це не та, пісні якої так довго не давали розвалитися радянському союзові, це - кличка вівчарки); безглузда стрілянина "прилизаного" у вівцю; дика розправа перевізників бензину із кимось із-поміж себе; очі цигана чорні як смерть; напруга в повітрі перед смертельним пострілом. Наприкінці роману смерть таки постане перед головним героєм у своїй незбагненності.

Але курка - це не лише вісник смерті. Курка має в романі ще одне символічне значення, і стосується воно жіночої поведінки (зв'язок тут присутній на рівні етимологічної спорідненості та фонетичної близькості слів). Ця поведінка в романі "Ворошиловград" споріднює чоловіків так само, як і пролита в спільних бійках кров.

До таких "спільних" жінок, втім, не належить Ольга - бухгалтер, яка веде фінансову документацію бензозаправки. Її стосунки з Германом складаються так, що епізоди їхнього тілесного наближення (купання в річці, ночівля в закинутому піонерському таборі, напівсонні доторки до шкіри) сприймаються як найбільш нереалістичні події роману. Кохання потребує відстані, інакше - "все зіпсуєш", - каже Ольга. "До кохання треба дожити", - пише юна, досвідчена власниця Пахмутової. Здається, саме Ольга дає надію на те, що щось із юнацьких мрій і передчуттів у цьому світі може справдитися.

Жінок у романі виділено в особливу категорію, що має безпосередній доступ до таємниць життя і смерті.

Але повернімося до тих знаків, що їх отримує Герман у дорозі. Дивна розмова відбувається в потайній частині автобуса, що везе дрібних комерсантів із Харкова на Донбас: питання муринки до випадкового супутника, себто Германа, звичні й банальні, але її коментарі звучать як цитати зі стародавніх книг східної мудрості, як проникливі психоаналітичні висновки й передбачення:

- А хто тебе там чекає?<...>

- Навіщо їхати туди, де тебе ніхто не чекає? <...>

- Я не надовго. Завтра поїду назад.

- Ти так боїшся туди повертатися?

- Ти ще не встиг приїхати, а вже збираєшся назад. Ти боїшся. <...>

- Думаю, ти так швидко тікаєш, оскільки забув усе, що з тобою було. Коли згадаєш, тобі буде не так просто звідти поїхати.

Процес згадування починається відразу після того, як муринка дає випити Германові "солодкого напою". Першою йде в хід підсвідомість: уві сні Герман бачить пшеничні поля, що межували із передмістям, де виростав, літаки, аеродром, згадує безнадійні дитячі мрії. Далі, після приїзду на заправку (чи, як каже Герман - додому), естафету перебирає Коча - перший важливий дорослий у дитячій пам'яті після родичів і близьких, гроза мікрорайону, взірець для підростаючого покоління. За Кочею підключається Травмований - механік на заправці, який колись був кращим бомбардиром фізкультурного руху в містечку. За ним у пам'ять втручається Ольга. Вони збурюють минуле мимоволі, своєю присутністю. Вони не кажуть зайвого і не запитують. І водночас кажуть дуже важливі речі і запитують про визначальне. Вони допомагають Германові здійснити вибір: продати заправку і знову втекти до свого безпроблемного існування чи "згадати все" - залишитися вдома, "окопатися" й "відстрілюватися навсібіч".

А тепер уявіть собі ваш подив, коли Герман, поїхавши на похорон до Кочиної тещі, у надмогильній промові пресвітера знов чує вже знайомі йому слова: "Навіщо їхати туди, де тебе ніхто не чекає? Навіщо тікати від тих, хто любить тебе? <...> Чому вчить нас ця смерть. Вона вчить нас, що потрібно вміти пригадати все, що було з нами, і що було з тими, хто поруч із нами. Це головне. Бо, коли ти все згадаєш, піти тобі буде не так просто." Пресвітер майже дослівно виголошує фрази, що їх чув Герман від муринки в автобусі. Складається враження, ніби поминальну промову адресовано спеціально Германові: щоби підтримати його, розвіяти сумніви і страхи.

Германове повернення й пригадування часто супроводжують саме ці, ніби й випадкові, але, воднораз, важливі й визначальні для нього слова. Приміром, коли Герман з Ольгою їдуть добувати бюрократичний папірчик до колишнього директора нафтобази, щоби ним (папірчиком) відбивати напади рейдерів, то цей бадьорий старий "із ленінською лукавинкою в очах" питає: "Що з тобою таке, внучку? <...> Чому так легко віддаєш те, що належить тобі? [йдеться про навушники - М. К.-Ч.] <...> Потрібно захищати те, що належить тобі по праву, а то так і будеш ходити - без навушників, без бізнесу і партійного стажу. Зрозумів?" Так само можна згадати у цьому зв'язку випадкову розповідь невідомої по телефону про страх висоти, що завершується необхідними Германові на ту мить словами: "попустися".

Слова, в яких, згідно з контекстом, ідеться про одне, означають для Германа зовсім інше - вони адресовані саме йому, вони його підштовхують, присоромлюють, розпружують; дають відповіді й підказки; вони його тримають.

Здається, весь світ говорить щось Германові, і вражає те, як Герман (Жадан) може це чути і бачити: "Небом пересипались чорні зірки, пробиваючи густе повітря й запалюючи суху траву <...> Я бачив, як коріння вперто пробивалось крізь висушений за літо ґрунт, тягнучись до води, що залягала глибоко, наче магма. Я бачив срібні жили води, які проступали тонко-тонко, омиваючи тіла померлих, закопані тут невідомо ким і не знати коли, прорізаючи чорноземи і рухаючись у темну безвість. Я бачив, як залягає глибоко в тілі долини чорне серце кам'яного вугілля, як воно б'ється, даючи життя всьому навколо, і як свіже молоко природного газу згортається в гніздах та підземних річищах, твердне й напоює собою в'язкі корені і як цими коренями рвуться вгору шаленство і стійкість, повертаючи стебла трави проти напрямку вітру".

Багато визначає в романі земля. Йдеться про східне прикордоння, за яким починається порожнеча. Люди, які живуть на цій землі, "на просмолених пагорбах" і в залитих сонцем долинах, серед безконечних безнадійних кукурудзяних піль, на цих історичних і геополітичних протягах, приречені, ставши пліч-о-пліч, протистояти тим, хто хоче їх витіснити: відібрати бензозаправку, приватизувати занедбаний аеродром із "розбитим серцем асфальту"; чинити опір тим, хто просто примушує їх здатися перед відсутністю перспективи, "прогнутися" або виїхати - туди, де житиметься краще.

І, хоч як дивно, над цією землею поезія просто висить у повітрі. Вона промовляє вустами пресвітера у поминальній промові або виказує себе за посередництвом хвалебних пісень на весіллі чи на святкуванні народження пророчиці й рятівниці Моки, або ж долинає із давнини через африканські спірічуелзи у дивовижній зачитаній книжці "Історія і занепад джазу в Донецькому басейні". Прості слова, перемішані зі словами гімну срср, із зашифрованою циганською лексикою - про радість відходу ("Слався, наша Вітчизно, вільна і незалежна, слався, наш небесний Єрусалиме, дружби народів надійний оплот! Слово Ісуса, сила незрима, саре манула де таборо явена, романо законо припхенела <...>"); про чудо народження ("Ти, що з нічого виникла <...> і що прийшла нізвідки. Солодка, як світло, й невидима, наче ніч, <...> З зоряного неба зроблено твою голову. З місячних променів зроблене твоє праве око, з жовтого сонця - ліве. З комет та небесного каміння зроблено твої зуби. З жовтневого туману витворено твою шкіру. З дощів постали твої легені, а з посухи б'ється твоє радісне серце..." (читач подумає: звідки це?.. щось дуже знайоме?.. щось із стародавнього епосу?.. А через кілька сторінок натрапить на слова, ніби адресовані спеціально йому з цього приводу: "Невдячне заняття, пов'язане з пригадуваннями й зіставленнями"); про втому і любов ("Життя - це машина, яку зробили для нас, і ми знаємо, що не варто боятись цієї машини. Золоті цехи відкривають для нас свої брами. Високе небо пливе над нашими школами та крамницями. І все, що на нас чекає, - пустка і забуття, все, що на нас чекає, - любов і спасіння"). Поезія постає в романі як повнота відчуття життя.

Згадувана книжка про становлення джазу на Донбасі має чудодійні властивості. І в існування такої книжки, можливо, доведеться повірити, адже ми не сумніваємося в авторській правдивості, коли довідуємося, що Болік, Гєрин друг по відмиванні грошей (наприкінці роману з'ясується його повне ім'я - Борис Колесніченко), слухає Паркера! Отже - Паркер: "Боря підсовував мені диски Паркера. Я слухняно ставив їх один за одним. Паркер рвав повітря своїм альтом. Його саксофон вибухав, ніби хімічна зброя, винищуючи ворожі війська. Паркер дихав через мундштук, видмухував золоте полум'я праведного гніву, його чорні пальці залізали до роз'ятрених ран повітря, витягуючи звідти мідні монети й сушені плоди. Прослухані диски я кидав до свого потріпаного шкіряного рюкзака". Цей поетичний відступ у контексті реальності вражає несподіваною появою і раптовим зникненням, відсутністю стилістичних переходів чи бодай графічного відокремлення від решти тексту. Музика Паркера тут - органічна частина реальності: Паркер витягував пальцями мідні монети й сушені плоди - я кидав диски до рюкзака.

Так само не випадає сумніватися у правдивості ночі в монгольському таборі, у народженні Сивілою золотоокої дівчинки Моки (чи ж не Мокоші - язичницької слов'янської богині родючості й дощу?), бо все описано у подробицях і деталях, із реалістичною точністю (аж до такої дрібниці, як подарована новонародженій срібна печатка "ФК Шахтар"!), бо феєричне запаморочення настає лише на мить від галактичних дитячих пустощів ("діти стрімко пролітали повз дорослих <...> збивали з небес зірки довгими сухими палицями, і зорі, обсипаючись, мов горіхи, лунко бились об брезентові дахи наметів") і значно сильніше спантеличує безшумне зникнення табору.

Здається, що автор розкручує реальність до краю, навмисне доходить у реалістичному письмі до такої межі, за якою вся ця реальність не витримує і з неї, як із надтріснутого яйця-райця, починають валити валом дивні картини безтілесних людей, чудернацьких істот; виростають із туману посеред простору, як гриби, намети біженського табору; виходять із пшеничного поля пілоти й механіки, викочують літак, із якого, як із пандориної скриньки, вистрибують "руді лисиці й чорні коти, голуби й чаплі <...> річкові жаби, <...> кажани", а під час бездоганно реалістичного діалогу в лікарняній палаті, цілком на законних підставах - за посередництвом книжки - підключається дивна розповідь про джаз у Донецькому басейні...

Автор уникає адміністративних назв великих територій. У "Ворошиловграді", як вже зазначалося, є східне порубіжжя, Донбас, за ними на схід - порожнеча, а далі, за порожнечею - Китай; є минуле зі спогадами дитинства й теперішнє із генетично модифікованим "диким капіталізмом". Минуле нагадує про себе не лише такими знаками, як Пахмутова чи трансформованими цитатами з гімну, не лише висить у Кочі на стіні, "в натурі", як карта імперії, дбайливо змінена до невпізнання строкатими матеріальними слідами теперішнього, - в ньому, в минулому, заховано для оповідача щось надзвичайно цінне, визначальне для теперішнього і майбутнього.

Чого нас вчить "Ворошиловград"? - запитаємо себе, перефразовуючи слова пресвітера. Він вчить нас, що треба вміти пригадати все, що з тобою було, і тоді тобі буде не так просто піти; що найбільше, що нас об'єднує, - це простір і смерть; що дуже важливо - вчасно помолитися; що рятуючи близьку людину, раптом відчуваєш, як змінюються обставини і як вона починає рятувати тебе; що найголовніші речі - вдячність і відповідальність... Друге входження в життя головного героя супроводжується набуттям саме цих - простих і пронизливих істин.

"Цей роман для мене дуже важливий" - зізнався Сергій Жадан, презентуючи "Ворошиловград" на Львівському книжковому форумі. І додав: "ми з видавцями домовилися, що так я казатиму щоразу, коли виходитиме моя нова книжка"... (Щодо видавців, - а це найбільше українське видавництво "Фоліо", - то вони, схоже, вирішили не завдавати собі клопоту із обкладинкою книжки. Як на мене, фотографія бензозаправки не найкращим чином репрезентує зміст роману, окрім того, збивають із пантелику сигнальні написи "автозаправочная станция" і "бензин" на сфотографованій будівлі, бо сприймаються як частина заголовка.) Як це видно із зацитованого висловлювання Жадана, він і в романі часто повертає однозначне нібито висловлювання, якимось неочікуваним, несподіваним боком. Таким є й завершення роману: здається, головний герой повернувся - остаточно вирішив залишитися вдома, однак останні речення описують, як він виходить за межі містечка і відчуває відкритість перед собою нових доріг...

У романі "Ворошиловград" поглинута подієвою інтригою увага читача краєм ока фіксує знаки непроминального. Автор не акцентує на цих моментах, але у творі вони важать дуже багато. Маю на увазі невипадковість таких деталей, як вік головного героя; наскрізний мотив повернення, пам'яті; віщі знаки, що супроводжують його на шляху. Ніби обмовившись, автор каже одного разу про Ворошиловград як про небесне місто - "небесний Ворошиловград". Це свідчить про своєрідний зсув чи трансформацію історії в романі: авторське співвіднесення старозавітного і сучасного людського шляху до обіцяного небесного Єрусалима.

Сергій Жадан "Ворошиловград",

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Жадан "Ворошиловград" - Бібліотека Козелецького коледжу ветеринарної медицини

# data[].attributes.attachment_link.description
опубліковано 30 вер. 2018 р., 11:01 Visnik ALMA MATER Gazeta, Veterinary library Роман українського письменника Сергія Жадана, опублікований 2010 року видавництвом Фоліо (Харків). Роман переміг у конкурсі Книга року Бі-Бі-Сі за 2010 рік, а 2014 року роман був удостоєний швейцарської літературної премії Jan Michalski Prize.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
published on
Ще 2011 року презентували аудіокнигу "Ворошиловград". Диск із записом тривалістю 17 годин видали у рамках проекту "Аудіокниги для людей із вадами зору" за підтримки Читомо. Наклад розміром 500 примірників розійшовся школами та бібліотеками для незрячих, тому у вільний продаж аудіокнига не потрапила. Читомо вирішило зробити усім нам подарунок і викласти перші розділи книги у вільний доступ.

Genre

Audiobook

Contains tracks

published on

published on

published on

License: all-rights-reserved

published on

published on

published on

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Жадан. ВОРОШИЛОВГРАД (аудіокнига) by Oksana Hmelyovska

# data[].attributes.attachment_link.description
Ще 2011 року презентували аудіокнигу "Ворошиловград". Диск із записом тривалістю 17 годин видали у рамках проекту "Аудіокниги для людей із вадами зору" за підтримки Читомо. Наклад розміром 500 примірників розійшовся школами та бібліотеками для незрячих, тому у вільний продаж аудіокнига не потрапила. Читомо вирішило зробити усім нам подарунок і викласти перші розділи книги у вільний доступ.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ворошиловгра́д - роман українського письменника Сергія Жадана, опублікований 2010 року видавництвом Фоліо ( Харків). Роман переміг у конкурсі Книга року Бі-Бі-Сі за 2010 рік, а 2014 року роман був удостоєний швейцарської літературної премії Jan Michalski Prize. 12 грудня 2014 року на честь десятої річниці премії BBC Україна спільно з культурною програмою ЄБРР оголосили роман Книгою десятиліття Бі-Бі-Сі. Окрім української, роман виданий російською, польською, німецькою, французькою та іншими мовами.

"Ворошиловград" - твір жорсткий, меланхолійний та реалістичний. Вони приходять і забирають у тебе все, що тобі належить. Вони позбавляють тебе твоєї свободи й твоєї території. Вони забирають у тебе твоє минуле і твою пам'ять. І все, що ти можеш їм протиставити - це свою любов і свою ненависть. Ну, і свої кримінальні навички. Історії українського рейдерства присвячується.

Протягом 5- 7 квітня 2011 року було заплановано "Донбас-тур", у рамках якого мали пройти презентації роману в Донецьку, Луганську та Старобільську. Тур знаходився під загрозою зриву, оскільки напередодні приїзду письменника Донецький національний університет та Луганський театр української драми відмовились надати приміщення для презентації книги. Адміністрація університету мотивувала неможливість надання приміщення надзвичайною завантаженістю студентів під час модульного тижня, керівництво театру - великою кількістю репетицій, запланованих на відповідний період.

Один з організаторів туру Ярослав Мінкін вважав, що проведенню заходів презентації роману заважає місцева влада, сприяючи встановленню в Україні цензури:

У нас є інформація, на підставі якої можна стверджувати, що місцева влада навмисно перешкоджає проведенню заходів, котрі піднімають гострі суспільні проблеми. Підготовка до "Донбас-туру" Сергія Жадана почалася два місяці тому, коли Жадан ще був в Німеччині. Вже тоді провели зустріч з директором театру і досягли усних домовленостей з надання приміщення. А за тиждень до приїзду Жадана до Луганська, коли тур був анонсований у ЗМІ, а афіші розклеєні - плани адміністрації різко помінялися. Ці факти лише підтверджують наміри уряду встановити в Україні політичну цензуру[3][4]

Проте заплановані зустрічі таки відбулися. В Донецьку в "Chicago music hall" презентація зібрала близько 400 осіб, в Луганську біля будівлі українського драмтеатру учасниками вуличної акції стали близько 600 осіб, на презентацію роману в Старобільській районній бібліотеці прийшло понад 100 осіб.

Крім того письменник взяв участь в дискусіях щодо загрози встановлення цензури в Україні, організованих активістами Громадської кампанії проти встановлення цензури ЗМІ та творів мистецтва, в ході якої було підписано вимогу правозахисників прискорити розгляд проекту закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (щодо захисту суспільної моралі)", що передбачає скасування закону "Про захист суспільної моралі".

У липні 2011 року вийшов некомерційний варіант аудіокниги "Ворошиловград" у форматі CD диску записаний у рамках проекту "Аудіокниги для людей із вадами зору" за підтримки літературного онлайн-часопису Читомо. Диктором, який начитав текст книги, виступив сам Сергій Жадан. Наклад розміром 500 примірників CD дисків було розіслано школами та бібліотеками для незрячих, тому у вільний продаж аудіокнига не потрапляла.

У 2015-му році вийшов ще один некомерційний варіант аудіокниги "Ворошиловград" у цифровому форматі mp3. Диктором, який начитав текст книги, виступив непрофесійний виконавець Едуард Тимощук (псевдо TED)﻿. Книгу було записано в форматі аудіовистави й окрім голосу, запис включає музику та супровідні звуки.

У квітні 2019 року вийшов перший комерційний варіант аудіокниги "Ворошиловград" у цифровому форматі mp3 в українській крамниці аудіокниг Абук. Диктором, який начитав текст книги, знову виступив сам Сергій Жадан, який наново начитав текст й як він сам зазначив "начитав ще раз, цього разу не поспішаючи".

Перелік всіх версій аудіокниг:

Сергій Жадан. Ворошиловград (аудіокнига). Текст читає: Сергій Жадан. Київ: некомерційний самвидав "Аудіокниги для людей із вадами зору". 2011. тривалість: 17 год 01 хв. (це 1ша версія начитки роману Сергієм Жаданим)

Сергій Жадан. Ворошиловград (аудіокнига). Текст читає: Едуард Тимощук (псевдо TED). Київ: некомерційний самвидав. 2015. тривалість: 11 год 03 хв.

Сергій Жадан. Ворошиловград (аудіокнига). Текст читає: Сергій Жадан. Київ: Абук. 2019. тривалість: 11 год 31 хв. (це 2га, окрема версія начитки роману Сергієм Жаданим)

Роман "Ворошиловград" широко представлений у перекладі європейськими мовами. У 2011 році вийшов російський переклад роману від невідомого перекладача у харківському видавництві Фоліо, до якого сам Жадан поставився скептично, зазначивши що не розуміє політику видавництва Фоліо перекладати україномовних письменників російською, бо вважає що український читач повинен мати можливість читати українську літературу українською мовою. Роком пізніше, у 2012, у московському видавництві Астрель вийшов другий російський переклад роману, виконаний харківським перекладачем Завєном Баблояном, який за словами Жадана, був більш вдалим за попередній.

За сприяння фонду "Open Ukraine" у 2012 році вийшов спочатку переклад роману угорською зроблений Кьорнером Ґабором, а роком пізніше у 2013 за сприяння фонду також з'явився французький переклад виконаний Іриною Дмитришиною.

2012 року роман у перекладі Юрія Дуркоти та Сабіне Штьор вийшов німецькою мовою. Через складність вимови німецькою оригінальної назви роману її вирішено було замінити, назва роману у німецькій редакції - "Зародження джазу на Донбасі" ( нім. Die Erfindung des Jazz im Donbass).

У січні 2013 року роман вийшов у Польщі у видавництві "Wydawnictwa Czarne". Переклад польською здійснив Міхал Петрик.

24 травня 2016 року (у палітурці) і 25 квітня 2016 року (у форматі e-book) роман вийшов у США у даллаському видавництві "Deep Vellum Publishing" у перекладі англійською. Переклад здійснили професійні перекладачі з російської Райлі Костіґен-Г'юмс та Айзек Уіллер.

Хронологічний список перекладів:

(російською 1-ший переклад) Сергий Жадан. "Ворошиловград". Перевод с украинского: невідомо, редактор: Н.Е. Фомина; художник: О.Н. Артеменко. Харьков: Фолио. 442 стр. 2011, 2012 ISBN 978-966-03-5462-3

(німецькою) Serhij Zhadan. "Die Erfindung des Jazz im Donbass". Übersetzung aus dem Ukrainischen: Juri Durkot, Sabine Stöhr. Berlin: Suhrkamp Verlag. 2012. 394 Seiten. ISBN 978-351-84-2335-6

(білоруською) Сяргей Жадан. Варашылаўград. Пераклад з украінскае: Віталь Латыш. Мінск: Літаратурны Дом "Логвінаў". 2016. 352 с. ISBN 978-609-8147-54-4

(румунською) Serhii Jadan. Jazz în Donbas. Ad. din ucr. şi note de: Maria Hoşciuc. Chişinău: Editura Cartier. 2017. 404 p. ISBN 978-9975-86-227-1

(нідерландською) Serhi Zjadan. Vorosjylovhrad. Vertaler: Tobias Wals. Amsterdam: De Geus. 2018. 302 s. ISBN 9789044539844 (paper), ISBN 9789044539851 (ebook)

Готуються до друку переклади арабською та болгарською мовами.

2012 року за мотивами роману вийшов комікс. Ініціаторами проекту стали 4 організації: літоб'єднання "СТАН", Форум видавців з українського боку та товариства "To.pole" і "Rita Baum" з польського. Проект створювався у рамках міжнародного фестивалю сучасного мистецтва "АРТОДРОМ", що пройшов у Луганську 15- 18 травня 2012 року. Авторами проекту стали митці з Польщі Мартін Сурма (ілюстрації) та Артур Вабік (сценарій та консультації). Комікс був виданий для безкоштовного розповсюдження спочатку українською та англійською накладом у 1000 примірників, а згодом також і в оригіналі польською. Український переклад коміксу було офіційно викладено "Форумом видавців" на платформу Issuu для безкоштовного доступу.

Комікс являє собою вкорочений сюжет роману, через що зникли деякі епізоду твору. Комікс створювався відповідно до перекладу роману польською мовою Міхала Петрика, тому український переклад Андрія Бондаря є перекладом-з-перекладу польською, а не адаптацією оригіналу. Автор роману письменник Сергій Жадан схвально відгукнувся на проект, однак зазначив, що має певні претензії до сюжету..

Фінансування проекту було здійснене в рамках програми культурних обмінів "TANDEM" Європейської комісії.

Żadan, Serhij; Surma, Marcin; Wabik, Artur (Maj 2012). Woroszyłowgrad (komiks). Wrocław: Rita Baum. 36 s.

Жадан, Сергій; Сурма, Мартін; Вабік, Артур (2012). (пер. українською) Ворошиловград (комікс). Переклад з польської: Андрій Бондар. Вроцлав: Rita Baum. 36 стор.

Zhadan, Serhiy; Surma, Marcin; Wabik, Artur (2012). (пер. англійською) Voroshylovhrad (comics). English translation by ?. Wrocław: Rita Baum. 36 p.

У лютому 2013 український режисер Ярослав Лодигін повідомив, що він, разом з письменником Сергієм Жаданом, розпочали підготовку до екранізації роману. Бюджет фільму - від 500 тис. до 1 млн гривень. Переговори з інвесторами ведуть в Україні та за кордоном.. Зйомки розпочалися 31 липня 2017 у Старобільську - рідному місті Сергія Жадана. В грудні 2017 стало відомо, що фільм називатиметься "Дике поле", а не "Ворошиловград", бо оригінальна назва викликала у глядачів асоціації із "совком", що не відповідає суті фільму. Прем'єра відбулася восени 2018 року.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ворошиловград (роман) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ворошиловгра́д - роман українського письменника Сергія Жадана, опублікований 2010 року видавництвом Фоліо ( Харків). Роман переміг у конкурсі Книга року Бі-Бі-Сі за 2010 рік, а 2014 року роман був удостоєний швейцарської літературної премії Jan Michalski Prize. 12 грудня 2014 року на честь десятої річниці премії BBC Україна спільно з культурною програмою ЄБРР оголосили роман Книгою десятиліття Бі-Бі-Сі.

# data[].attributes.headline
Аналіз роману

# data[].attributes.subject
Аналіз роману

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Роман "Ворошиловград" Сергія Жадана належить до нашого топу книг, які має прочитати сучасний українець. Він актуальний як для старшокласників, так і людей інших вікових категорій. Хтось називає роман неоднозначним, хтось вагається у його творчій вартісності, а хтось безмежно захоплюється. Ми ж закликаємо вас читати і робити власні висновки.
Сергій Жадан народився в 1974 році на Луганщині. Тоді Луганськ називався "Ворошиловград" - так, як називається остання книга Жадана. Політичне прочитання "Ворошиловграда" зводиться загалом до трьох часом взаємовиключних, а часом взаємодоповнюваних тез.
1. Книжка - апологія совкової ностальгії, таке собі "літературне радіо "Мелодія".
Така думка ґрунтується на частково лівій риториці й атрибутиці творчості Жадана загалом, донбаським патріотизмом даного твору. Звичайно, додає олії у вогонь назва "Ворошиловград" та її відверто позитивна, схвальна символіка - як пам'яті про юність, дитинство чи молодість, приватної історії, особистої території, місця повернення тощо.
2. Книжка - пошук українського "голосу Сходу".
Такого голосу, який був би етнічно й культурно толерантним, українським і враховував би глибоку та органічну радянську закоріненість регіону, без котрої східну ідентичність важко собі уявити. Судячи з популярності Жадана, зокрема й у східних областях, така "модель реінтеграції" щонайменш не викликає тотального відторгнення.

3. Книжка - "гімн" солідарності, взаємодопомоги, опору, лівих і (квазі) анархічних настроїв.

З усіма належними ідеалізаціями, перебільшеннями. Очевидно, такий підхід до на сьогодні останньої книжки Сергія Жадана не можна назвати зовсім позбавленим сенсу. Соціальні мотиви у "Ворошиловграді" беззаперечні, та й сам автор неодноразово публічно казав, що читач нині потребує більше соціально важливих тем і проблем у літературі.

А втім, було би смішно зводити цей текст лише до війни проти рейдерства, пошуку ідентичності та інших подібних питань. Особливо це стосується першого пункту, котрий, як на мене, витримує мало критики - просто Сергій Жадан навряд чи мав серйозні підстави зображувати 1970-1980-ті роки як пекло. Та й усі „ностальгійні" пасажі загалом більш-менш позбавлені ідеології, тим паче радянської.

Визнаючи політичні, соціальні контексти "Ворошивлограда", роль книжки у пропаганді активності та солідарності, варто розуміти, що все-таки передусім це література, а не агітаційний плакат. І саме літературні якості книжки сприяли зростанню її "громадської ваги".

"Ворошиловград" належить до тієї групи творів Жадана, тон якій задала дуже успішна свого часу повість "Депеш Мод". Це тексти, в котрих автор успішно врівноважує сюжетно-тематичну складову (інтрига, добре почуття гумору, стрімкі сюжетні повороти, ефектно, хоча й не надто психологічно глибоко прописані характери) та образність (вигадливі й стильні метафори, химерні відступи від сюжетного "екшену").

Отже, з одного боку "Ворошиловград" розповідає нам історію молодого чоловіка на ім'я Герман, котрий повернувся до рідного міста, умовно перейняв від зниклого брата невеличку автозаправку і трохи розгублено, але активно захищає з друзями цей свій новий бізнес, а заодно і ціле містечко від рейдерів-депутатів.

А з іншого - це книжка про згущені степові небеса, загадкову й екзистенційну прикордонну територію, залізничне повітря, стіни кинутих піонертаборів, відчуття пам'яті, відчуття закоханості, відчуття розгубленості та відповідальності.

Чим етапно вирізняється "Ворошиловград" у творчості Жадана, то це новим підходом до любовних колізій. Якщо раніше в своїй прозі він уникав будь-яких відвертостей на цю тему, тож тексти лишалися по суті вельми цнотливими, то тепер Сергій дозволив собі деякі "вольності" з досить виразними подробицями.

І взагалі, кохання набуває в цій книжці набагато вагоміших мотиваційних потужностей, ніж у попередніх прозових речах. Воно інтригує, вривається в інші сюжетні річища, постійно перебуває в полі зору.

Отже, пригоди традиційної жаданівської "людини розгубленої" та "людини замисленої" тривають тепер на нових для неї смислових полях. Хоча й старі тематичні опертя продовжують чудово функціонувати (з небезпекою з часом стати штампами). Це й наскрізний, об'ємний, неоднозначний образ релігійної громади.

Вона має трохи "наркотичний" і "кустуричний" присмак, зображена дуже іронічно, але сумніватися в її благодатності, у щирості релігійного екстазу автор підстав не дає.

І ще "наскрізніший" образ ромів. Тепер його доповнюють іще якісь умовні „монголи", котрі кочують через Донбас кудись на захід під прапорами Євросоюзу (сцена зустрічі Германа з ними вийшла трохи навіть містичною та загадково-неоднозначною, символіку їхньої появи кожен вільний тлумачити по-своєму).

І, звичайно, залізничні пригоди. У "Ворошиловграді", книжці з виразно локалізованою дією, героєві особливо немає куди їздити залізницею, проте автор не розгубився і вигадав коротеньку подорож-переховування від рейдерів. Далеко не ідеально сюжетно вмотивована, ця подорож, однак, настільки добре і з апетитом виписана, з усіма кольорами, запахами, звуками, розмовами, зіструбваннями з поїздів і т.п., що всі нелогічності можна пробачити з лихвою.

Та книжка і не претендує, зрештою, на реалістичність - надто очевидні художні зміщення її оптики. Особливо ця нереалістичність виявляється у непереконливості перемоги над рейдерами. Вона, непереконливість, разюча і навіть болюча (надто пам'ятаючи про прикрі поразки різноманітних борців проти забудов і захоплень).

У будь-якому разі "Ворошиловград" скоріш за все запам'ятається як одна з найвдаліших прозових книг Сергія Жадана. І як така книга, де дотеперішні особливості його прози настільки відшліфувались і вигострилися, що, мабуть, настав час подумати про істотні новації. Не Жаданові з його чітким та абсолютно невитравним індивідуальним стилем боятись експериментів.

Джерело: texty.org.ua

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз роману "Ворошиловград" Сергія Жадана

# data[].attributes.attachment_link.description
Роман "Ворошиловград" Сергія Жадана належить до нашого топу книг, які має прочитати сучасний українець. Він актуальний як для старшокласників, так і людей інших вікових категорій. Хтось називає роман неоднозначним, хтось вагається у його творчій вартісності, а хтось безмежно захоплюється. Ми ж закликаємо вас читати і робити власні висновки.

# data[].attributes.headline
Повний текст книги

# data[].attributes.subject
Повний текст книги

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сергій Жадан

"Ворошиловград"

Телефони існують, аби повідомляти ними різні неприємності. Телефонні голоси звучать холодно й офіційно, офіційним голосом простіше переказувати погані новини.

Я знаю, про що говорю. Все життя я боровся з телефонними апаратами, хоча й без особливого успіху. Телефоністи всього світу далі відслідковують розмови, виписуючи собі на картки найбільш важливі слова та вирази, а в готельних номерах лежать збірники псалмів і телефонні довідники - все, що необхідно, аби не втратити віру.

Я спав в одязі. В джинсах і розтягнутій футболці. Прокинувшись, ходив кімнатою, перевертав порожні пляшки з-під лимонаду, склянки, банки й попільниці, залиті соусом тарілки, взуття, злісно давив босими ногами яблука, фісташки й жирні фініки, схожі на тарганів. Коли винаймаєш помешкання і живеш серед чужих меблів, вчишся ставитись до речей обережно. Я тримав удома різний мотлох, мов перекупник, ховав під канапою грамофонні платівки й хокейні ключки, кимось залишений жіночий одяг і десь віднайдені великі залізні дорожні знаки. Я не міг нічого викинути, оскільки не знав, що з цього всього належить мені, а що є чужою власністю. Але з першого дня, від тієї миті, як я сюди потрапив, телефонний апарат лежав просто на підлозі серед кімнати, викликаючи ненависть своїм голосом і своїм мовчанням. Лягаючи спати, я накривав його великою картонною коробкою. Зранку виносив коробку на балкон. Диявольський апарат лежав посеред кімнати і нав'язливим тріскотом повідомляв, що я комусь потрібен.

Ось і тепер хтось телефонував. Четвер, п'ята ранку.

Я виліз з-під ковдри, скинув картонну коробку, взяв телефон, вийшов на балкон. На подвір'ї було тихо і порожньо.

Через бокові двері банку вийшов охоронець, влаштувавши собі ранковий перекур. Коли тобі телефонують о п'ятій ранку, нічого доброго з цього не вийде. Стримуючи роздратування, підняв слухавку. Так усе й почалось.

- Дружище, - я відразу впізнав Кочу. Він мав прокурений голос, так ніби замість легень йому вмонтовано було старі пропалені динаміки. - Гєра, друг, не спиш? - Динаміки хрипіли й випльовували приголосні. П'ята ранку, четвер.

- Алло, Гєра.

- Алло, - сказав я.

- Друг, - додав низьких частот Коча, - Гєра.

- Коча, п'ята ранку, що ти хочеш?

- Гєр, послухай, - Коча перейшов на довірливий свист, - я не став би тебе будити. Тут така шняга. Я ніч не спав, поняв? Учора брат твій телефонував.

- Ну?

- Коротше, він поїхав, Германе, - тривожно зависло по той бік Кочине дихання.

- Далеко? - складно було звикнути до цих його голосових перепадів.

- Далеко, Германе, - увімкнувся Коча. Коли він починав нове речення, голос його фонив. - Чи то в Берлін, чи то в Амстердам, я так і не зрозумів.

- Може, через Берлін в Амстердам?

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читать книги онлайн бесплатно и без регистрации

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бесплатные книги читать

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
библиотека книг онлайн

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Жадан Сергій

# data[].attributes.attachment_link.title
Читать книгу Ворошиловград, автор Жадан Сергій онлайн страница 1. Читать книгу без регистрации

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій Жадан "Ворошиловград" Телефони існують, аби повідомляти ними різні неприємності. Телефонні голоси звучать холодно й офіційно, офіційним голосом простіше переказувати погані новини. Я знаю, про що говорю. Все життя я боровся з телефонними апаратами, хоча й без особливого успіху.