# data[].attributes.headline
Владимир Димитров - Майстора - име, което всеки българин трабва да знае!

# data[].attributes.subject
Владимир Димитров - Майстора - име, което всеки българин трабва да знае!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Владимир Димитров - Майстора е бележит български художник, едно от големите имена в българската живопис. Твори през първата половина на ХХ век. Изявява се в портретния и пейзажния жанр и в битовата композиция. Неговите портрети и композиции притежават изразителни цветове, идеалистичен рисунък и силно символно излъчване. В следващата галерия подбрахме 12 от неговите невероятни творби. Наследете им се!

# data[].attributes.attachment_link.title
12 невероятни картини на Владимир Димитров - Майстора - iLoveBulgaria

# data[].attributes.attachment_link.description
Владимир Димитров - Майстора е бележит български художник, едно от големите имена в българската живопис. Твори през първата половина на ХХ век. Изявява се в портретния и пейзажния жанр и в битовата композиция. Неговите портрети и композиции притежават изразителни цветове, идеалистичен рисунък и силно символно излъчване.

# data[].attributes.headline
Български художници от XX век

# data[].attributes.subject
Български художници от XX век

# data[].attributes.body
Заповядай да се запознаеш с тях и тяхното изкуство в националната художествена галерия в гр. София

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Националната галерия притежава най-богатата и пълна колекция от създадени през ХХ век произведения на българското изкуство - около 30 000 музейни единици. Началото й е поставено с първите държавни откупки от художествения раздел на Първото пловдивско изложение (1892) и продължава с развитието на Художествения отдел на Народния музей. Неговите сбирки от около 1250 творби - живопис, скулптура, графика и отделни образци на приложните изкуства от български и чуждестранни автори - са предадени на новоучредената като самостоятелна институция Национална галерия през 1948.

Живописната колекция е попълвана систематично най-вече чрез откупки от колективни и индивидуални изложби. През годините в нея постъпват и не малко дарения от граждани, а художниците Вера Недкова, Никола Танев и Александър Божинов завещават на Националната галерия цялото си творческо наследство, запазено в ателиетата им. Много ценни са и даренията на съвременни автори, благодарение на които се обогатява картината на най-новата българска живопис.
През ХХ век в българското изкуство се преплитат различни идеи и художествени тенденции; всяко десетилетие има свой облик с опора върху постигнатото и смели експерименти.

В графичната колекция се пазят рисунки с молив и туш, акварели и пастели, офорти и акватинти, гравюри на дърво, суха игла и смесени техники. Богато е и жанровото й разнообразие: пейзажи и портрети, фигурални и абстрактни композиции, исторически композиции, илюстрации и карикатури. Колекцията позволява да се очертае както индивидуалността на художниците, така и да се проследят темповете и особеностите, техническото израстване и обогатяването на смисловите пластове на българското графично изкуство.

Поради историческите особености на националното развитие, началото на скулптурата в България е поставено след Освобождението (1878). През ХХ век се утвърждават поколения ваятели, чието творчество е не само доказателство за усвояване на европейската традиция, но и убедителен пример за вплитане в нея на специфични национални стилистични особености. Изкуството на българските скулптори привлича вниманието с високия си професионализъм. Всяко поколение навлиза в художествения живот и утвърждава нова естетика и поетика, които пронизват целия процес на създаване на произведенията - от избора на материал, през жанровите предпочитания, до особеното отношение към портретния образ или монументалната творба.

Колекцията от произведения на декоративните изкуства е единствена по своята всеобхватност в страната. Тя включва керамика, дърворезба, артистична тъкан, приложна графика и плакати, накити, произведения от стъкло, сценографски проекти. Голяма част от техните автори започват своя творчески път през 1960-те, утвърждават съвременните форми на декоративното изкуство и подготвят по-младите поколения, които успешно се изявяват на художествените сцени в България и по света.

# data[].attributes.attachment_link.title
Българско изкуство XX век - Национална галерия

# data[].attributes.attachment_link.description
Националната галерия притежава най-богатата и пълна колекция от създадени през ХХ век произведения на българското изкуство - около 30 000 музейни единици. Началото й е поставено с първите държавни откупки от художествения раздел на Първото пловдивско изложение (1892) и продължава с развитието на Художествения отдел на Народния музей.

# data[].attributes.headline
БЪЛГАРСКАТА ШЕВИЦА

# data[].attributes.subject
БЪЛГАРСКАТА ШЕВИЦА

# data[].attributes.headline
ИЗГЛЕДАЙ! МНОГО Е ИНТЕРЕСНО!

# data[].attributes.subject
ИЗГЛЕДАЙ! МНОГО Е ИНТЕРЕСНО!

# data[].attributes.attachment_link.title
Какви тайни крият българските шевици?

# data[].attributes.headline
НАЦИОНАЛЕН ФОЛКЛОРЕН АНСАМБЪЛ ФИЛИП КУТЕВ

# data[].attributes.subject
НАЦИОНАЛЕН ФОЛКЛОРЕН АНСАМБЪЛ ФИЛИП КУТЕВ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Фолклорна танцова панорама

# data[].attributes.attachment_link.title
НФА Филип Кутев - "Тракийски мотиви"

# data[].attributes.headline
МИСТЕРИЯ НА БЪЛГАРСКИТЕ ГЛАСОВЕ

# data[].attributes.subject
МИСТЕРИЯ НА БЪЛГАРСКИТЕ ГЛАСОВЕ

# data[].attributes.body
Обиколили и покорили Света.

# data[].attributes.attachment_link.title
THE GREAT VOICES OF BULGARIA - Lale li si, Conductor Ilia Mihaylov

# data[].attributes.headline
КОСМИЧЕСКАТА ПЕСЕН НА ВАЛЯ БАЛКАНСКА

# data[].attributes.subject
КОСМИЧЕСКАТА ПЕСЕН НА ВАЛЯ БАЛКАНСКА

# data[].attributes.body
ИЗГЛЕДАЙ ВИДЕОТО

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Поли Рангелова

# data[].attributes.attachment_link.title
"Излел е Дельо хайдутин" - полет в космоса

# data[].attributes.headline
Йордан Радичков

# data[].attributes.subject
Йордан Радичков

# data[].attributes.body
Чели сме " Ние врабчетата" Спомняте ли си??

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Йордан Димитров Радичков е български писател, драматург и сценарист, представител на магическия реализъм.

Биография

Йордан Радичков е роден на 24 октомври 1929 г. в с. Калиманица, Монтанско. През 1947 г. завършва гимназия в Берковица. Работи като кореспондент (1951) и редактор (1952-1954) във вестник „Народна младеж", редактор във вестник „Вечерни новини" (1954-1960), в Българска кинематография (1960-1962), редактор и член на редакционната колегия на вестник „Литературен фронт" (1962-1969). От 1973 до 1986 г. е съветник в Съвета за развитие на духовните ценности на обществото към Държавния съвет на Народна република България. От 1986 до 1989 г. е заместник-председател на Съюза на българските писатели.

Радичков започва да публикува свои импресии, разкази и очерци от 1949 г. През 1959 г. издава първата си книга с разкази „Сърцето бие за хората". През следващите години издава сборниците с разкази „Прости ръце" (1961), „Обърнато небе" (1962), „Планинско цвете" (1964), „Шарена черга" (1964). През 1965 г. излиза сборникът му с разкази „Свирепо настроение", уникален с асоциативните си отклонения. Човекът на настоящето остава главно действащо лице и в следващите му сборници - „Водолей" (1967), „Козята брада" (1967), „Плява и зърно" (1972), „Как така" (1974) и др.

През 1966 г. от печат излиза романът-пътепис „Неосветените дворове". С него и с издадените през 1968 г. „Вятърът на спокойствието" (новели) и „Ние, врабчетата" (разкази) Йордан Радичков излиза от литературната традиция и налага свои правила и норми на творец от нов тип. По същото време той написва сценариите за игрални филми „Горещо пладне" (1966) и „Привързаният балон" (1967). Пак по това време създава и пиесата „Суматоха" (1967). Радичков често продължава да развива наглед изчерпани сюжетни линии като прехвърля вече известни герои от разказ в разказ и от книга в книга. Този похват достига своето съвършенство в сборника „Барутен буквар" (1969).

През 70-те години на миналия век Радичков публикува романите си „Всички и никой" (1975) и „Прашка" (1977). Тогава създава и драматургичните си творби „Януари" (1974), „Лазарица" (1979) и „Опит за летене" (1979). Тези пиеси заедно със „Суматоха" са играни в Австрия, Югославия, Германия, Гърция, Швейцария, Дания, Полша, Русия, Унгария, Финландия,Чехия, САЩ, Румъния и др.

През 1984 г. излиза от печат сборникът с разкази и новели „Верблюд", а през 1988 г. романът „Ноев ковчег". През последните години от живота си Радичков добавя нови щрихи в творчеството си - излизат сборниците с разкази: „Хора и свраки" (1990), „Малки жабешки истории" (1994), „Мюре" (1997), „Умиване лицето на Богородица" (1997), „Автострада" (1999) и „Пупаво време" (2000) - книга с особено заглавие, ироничен реверанс към миналото, когато в някои от диалектите „пупа" е значело корем и типично по радичковски пренесена в съвременността, в нашето „пупаво време". През 2003 г. излиза сборникът с интервюта на писателя „Скитащи думи".

Умира в София на 21 януари 2004 г.

Признание и награди

Йордан Радичков е писател, за когото правилата в художествената литература губят своята традиционна роля. Той е създаващият алтернативи творец. Затова и интересът към неговото творчество е толкова голям. Два пъти е номиниран за Нобеловата награда за литература. Произведенията му са превеждани на 37 езика и са издадени в 50 страни по света.

Радичков е удостоен с много отличия и награди, както в България, така и в чужбина. Носител е на престижната международна италианска награда „Гринцане кавур" (1984) за белетристика и на Кралския шведски орден „Полярна звезда" (1988). През 1996 г. за книгата си „Малки жабешки истории" е вписан в Почетния списък „Ханс Кристиан Андерсен" на Международния съвет на детската книга.

В България е носител на наградите: голяма награда за литература „Добри Чинтулов" (1980), награда „Аскеер" (1996) за цялостен принос в развитието на театралното изкуство, национална литературна награда „Петко Славейков" (1998), Голяма награда за литература на Софийския университет (2001). През 2000 г. е удостоен с орден „Стара планина" първа степен за цялостен принос в българската култура.[1] През 2003 г. е удостоен и с държавната награда за култура „Паисий Хилендарски".

Творчество

Сборници с разкази

„Сърцето бие за хората" (1959)

„Свирепо настроение" (1965)

„Водолей" (1967)

„Козята брада" (1967)

„Вятърът на спокойствието" (1968)

„Ние, врабчетата" (1968)

„Коженият пъпеш" (1969)

„Барутен Буквар" (1969)

„Плява и Зърно" (1972)

„Шест малки матрьошки и една голяма" (1977)

„Малка северна сага" (1980)

„Педя земя" (1980)

„Верблюд" (1984)

„Изпаднали от каруцата на бога" (1984)

„Скандинавците" (1985)

„Хора и свраки" (1990)

„Малки жабешки истории" (1994)

„Смокове в ливадите" (1995)

„Мюре" (1997)

„Умиване лицето на Богородица" (1997)

„Автострада" (1999)

„Пупаво време" (2000)

Романи

„Неосветените дворове" (1966)

„Всички и никой" (1975)

„Прашка" (1977)

„Ноев ковчег" (1988)

Пиеси

„Суматоха" (1967)

„ Януари" (1975)

„Лазарица" (1979)

„Опит за летене" (1979)

„Кошници" (1982)

„Образ и подобие" (1986)

„Добродушните смокове" (1993, радиопиеса)

„Млади хора"(1998)

ЙОРДАН РАДИЧКОВ

БИОГРАФИЯ

Йордан Радичков е роден на 24 октомври 1929г. в с.Калиманица, Монтанско. През 1947г. завършва гимназия в Берковица. Работи като кореспондент(1951) и редактор(1952-1954) във вестник „Народна младеж", редактор във вестник „Вечерни новини"(1954-1960), в Българска кинематография(1960 - 1962), редактор и член на редакционната колегия на вестник „Литературен фронт"(1962-1969). От 1973 до 1986г. е съветник в Съвета за развитие на духовните ценности на обществото към Държавния съвет на Република България. От 1986 до 1989г. е заместник-председател на Съюза на българските писатели.

Радичков започва да публикува свои импресии, разкази и очерци от 1949г. През 1959г. издава първата си книга с разкази „Сърцето бие за хората" През следващите години издава сборниците с разкази „Прости ръце"(1961), „Обърнато небе"(1962), „Планинско цвете"(1964), „Шарена черга"(1964).

През 1965г. излиза сборникът му с разкази „Свирепо настроение", уникален с асоциативните си отклонения. Човекът на настоящето остава главно действащо лице и в следващите му сборници - „Водолей"(1967), „Козята брада"(1967), „Плява и зърно"(1972), „Как така"(1974) и др.

През 1966г. от печат излиза романът-пътепис „Неосветените дворове". С него и с издадените през 1968г. „Вятърът на спокойствието" (новели) и „Ние, врабчетата" (разкази) Йордан Радичков излиза от литературната традиция и налага свои правила и норми на творец от нов тип. По същото време той написва сценариите за игрални филми „Горещо пладне" (1966) и „Привързаният балон" (1967). Пак по това време създава и пиесата „Суматоха" (1967). Радичков често продължава да развива наглед изчерпани сюжетни линии като прехвърля вече известни герои от разказ в разказ и от книга в книга. Този похват достига своето съвършенство в сборника „Барутен буквар" (1969).

През 70-те години на миналия век Радичков публикува романите си „Всички и никой"(1975) и „Прашка"(1977). Тогава създава и драматургичните си творби „Януари"(1974), „Лазарица"(1979) и „Опит за летене"(1979). Тези пиеси заедно със „Суматоха" са играни в Австрия, Югославия, Германия, Гърция, Швейцария, Дания, Полша, Русия, Унгария, Финландия, Чехия, САЩ, Румъния и др.

През 1984г. излиза .от печат сборникът с разкази и новели „Верблюд", а през 1988г. романът „Ноев ковчег". През последните години от живота си Радичков добавя нови щрихи в творчеството си - излизат сборниците с разкази: „Хора и свраки"(1990), „Малки жабешки истории"(1994), „Мюре"(1997), „Умиване лицето на Богородица" (1997)"Автострада"(1999) и „Пупаво време"(2000) - книга с особено заглавие, ироничен реверанс към миналото, когато в някои от диалектите „пупа" е значело корем. и типично по радичковски пренесена в съвременността, в нашето „пупаво време". През 2003г. излиза сборникът с интервюта на писателя „Скитащи думи".

Йордан Радичков е писател, за когото правилата в художествената литература губят своята традиционна роля. Той е създаващият алтернативи творец. Затова и интересът към неговото творчество е толкова голям. Два пъти е номиниран за Нобеловата награда за литература. Произведенията му са превеждани на 37 езика и са издадени в 50 страни по света.

Радичков е удостоен с много отличия и награди, както в България, така и в чужбина. Носител е на престижната международна италианска награда „Гринцане кавур"(1984) за белетристика и на Кралския шведски орден „Полярна звезда"(1988). През 1996г. за книгата си „Малки жабешки истории" е вписан в Почетния списък „Ханс Кристиан Андерсен" на Международния съвет на детската книга.

В България е носител на наградите: голяма награда за литература „Добри Чинтулов"(1980), награда „Аскеер"(1996) за цялостен принос в развитието на театралното изкуство, национална литературна награда „Петко Славейков"(1998), голяма награда за литература на Софийски университет „Св.Климент Охридски"(2001).

През 2000г. Йордан Радичков е удостоен с орден „Стара планина" I -ва степен за цялостен принос в българската култура. През 2003г. е удостоен и с държавната награда за култура „Паисий Хилендарски".

Големият български писател умира в София на 21 януари 2004г.

"... Ние, малките народи, сме като малките деца - радваме се на всеки знак на внимание от страна на големите. Ние не познаваме високомерието и надмеността и не ги обичаме. Може би защото не сме владеели други народи. Вярваме, че всеки народ, голям или малък, има право на флаг и на глас. Страната ни е малка по територия, но с течение на годините човекът тук е наименувал всяка педя земя. Като е давал имена, по този начин българинът е покръствал земята ни. У нас даването на име се смята за кръщение. За да покръства земята си, човекът е избирал обърнатите към слънцето места, наречени божи места.

Ние живеем тук, в нашата земя, повече от 1000 години и смятаме, че когато в един дом се роди дете, то Бог разпростира благостта си над този дом, като изпраща в него своя ангел. При пътуването си в страната вие вероятно ще срещнете много родители, извели на разходка своите ангели и дошли с ангелите си в църквата.

Над нас преминава и големият Аристотелев път за прелет на птиците. Два пъти годишно от юг на север и от север на юг прииждат огромни ята птици. За разлика от нас, хората, те не се бутат една в друга и не си пречат. Зимно време, когато земята замръзне, водоплаващите птици летят ниско над реките и малките водоеми. Тези водоеми дишат пара към небето, водата в тях не замръзва. Народът ги нарича нежно топлици. В тези топлици птиците кацат, за да починат по своя път и да се нахранят. Живеейки над този въздушен път, ние виждаме постоянно как Бог се е погрижил за всичко. И как нищо на този свят не става без Божието благоволение.

... "Добре дошли на българска земя". Земята ни е малка по територия, но сърцето ни е голямо и в него винаги има място за всеки изпратен от Бога човек".

Йордан Радичков

ДРУГИТЕ ЗА ЙОРДАН РАДИЧКОВ

„Радичков е не само голям индивидуален разказвач, но и представител на една голяма европейска култура. Той е идеалният посланик за такава мисия: с корени в българското минало, но способен да говори на сърцата на италианците, на европейците и на хората от цял свят и да бъде рабран."

проф.Джузепе дел Агата /Италия/

„В своите разкази, новели и театрални пиеси „софийският Кафка" използва оръжието на гротеската срещу абсурдността на света. Той черпи изкуството си от селската мъдрост, устояла на всички изпитания. "

Списание "Куриер на ЮНЕСКО"

„С Йордан Радичков в българската литература за сетен път проблясна понятието майстор. Ние имаме добри писатели. Имаме и много добри писатели. Но майсторите се броят на пръсти. Като Сали Яшар Радичков слагаше душа на своите произведения и ги пускаше да пеят по вечните пътища на България. Те пеят отдалече и е невъзможно да ги сбъркаме с други. Български е техният глас, български са техните лица, ние сме там с децата, жените, бабите и дядовците, спомените, селцата, къщите и дървоядите, цялото това малко отечество, тази пуста, невъзможна България, без която не можем... Която непрекъснато ругаем, но която непрекъснато обичаме, и така ще бъде во веки веков."

Станислав Стратиев

„Винаги съм имал чувството, че Йордан Радичков е без възраст, по-точно, че не е от този свят, а е пренесен от онези непознати планети, в които миналото и бъдещето живеят по комшийски, а времето е трупало безкрайна мъдрост, познание и някаква странна тъга, стоплена и озарена от човешка доброта"

акад. Светлин Русев

"На мен Радичков винаги ми е приличал на Данте Алигиери. Но в подобрен вариант - странникът от страната на торлаците не поведе читателите си към рая, чистилището и ада, а отвърза балона на мечтата ни за свобода, направи опит за летене, направи опит да повдигне българина над себе си, да му помогне да се види от птичи поглед, да му отвори очите за небето и за другите съзвездия от другите човешки небеса над планетата. Публиката му се радваше и без да го разбира, защото усещаше, че й се лети, че Радичков й дава възможност да се самонадскочи, но не й бе съдено да го стори. "

Румен Леонидов

Из повестта "БОМБЕТО"

Йордан Радичков

"КЪМ НЕГОВО ВЕЛИЧЕСТВО ЧИТАТЕЛЯ

Преди да премина към Бомбето, искам да дам някои пояснения на негово величество читателя.

Справедливо изниква въпросът, защо трябва да се пише за Бомбето, а не за човека!

Ами че и аз мислех най-напред за човека, но колкото повече го изучавах, толкова повече той остаряваше и ставаше безцветен. Струва ми се дори, че един ден умря. Човекът никак не искаше да умре и за да се предпази от тази неприятна преживелица или да я отдалечи по възможност повече от себе си, той много грижливо спеше, много грижливо ядеше, също така грижливо заседаваше, кихаше, пътуваше и понякога се изразяваше извънредно колоритно, в смисъл, че ние носим големи отговорности върху себе си и трябва да бъдем проникнати от съзнание за тези отговорности. Но въпреки колоритното си изразяване, но въпреки че ядеше, спеше, бръснеше се или пък се размножаваше, струва ми се, че човекът умря.

А Бомбето остана!

То нито се бръснеше, нито ядеше, нито кихаше - дори азбуката не познаваше, а остана. Светът е пълен с подобни несправедливости. Нима всичко край нас, което не страда, не яде, не държи речи и не носи отговорности, ще остане, а ние няма да останем. Тогава за какво сме пъплели по неравномерната повърхност на живота! За да оставим накрая на една могилка ли, по едно тревясало подобие на бомбе и с „Шапки долу!" да завършим своя земен път? Замисляли ли сме се някога, че в края на живота си ние пак се обръщаме към шапките и шапките са, които ни отдават последна почит?

Но нека продължим нататък!

Въпросното Бомбе попадна в България благодарение на един българин. При посещение в Италия през Втората световна война българинът закупи Бомбето, защото само глупакът би влязъл в Италия, без да излезе от нея без бомбе. По онова време в Италия беше хубаво. Мусолини още не бе почнал да сее жито в градските градини и да го вършее по площадите на Рим.
Бомбето бе „Борсалино" и трябва да отбележим, че тогава то минаваше за монтевереса на бомбетата (европейците наричаха Монт Еверес най-високия връх на света, Чомолунгма; той още не бе изкачен от Тенсинг и Хилари и поглъщаше много експедиции в ледниците си). Италианците си имаха тайна за производството на щумпа, от които се правеха бомбетата, затуй бомбетата им бяха най-леките в света.

Напредналите и цивилизовани държави се съпротивяваха на бомбето, цилиндърът правеше отчаяни опити да се задържи и въпреки съпротивата си се ограничи в сферата на дипломацията. Когато застреляха сръбския крал във файтона, бомбето първо прикри страха върху лицето на монарха, защото лицето на един крал трябва да бъде или усмихнато, или мъжествено, или благородно, но никога - изплашено. Бомбето проникна постепенно в Европа, изхвърли в Дунава влашката и маджарската филцова шапка, изтика на север наперената тиролска шапка и проникна дори на Британския остров, като превзе англичаните за голяма тяхна изненада. Британските жители продължаваха да пушат лули край камините и да четат Дикенз и приеха бомбето с усмивката на Мона Лиза, започнаха да го разхождат в прочутите си ролсройси и се примириха, че със същата усмивка са доказали също тъй, че са парламентарна държава.

Та, тъкмо в това време, когато едната половина на земята бе под сянката на бомбето, а другата половина под сянката на желязната войнишка каска, нашият българин си купи въпросното Бомбе от Италия, преди да тръгне на път за своето отечество..."

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
стихотворение

# data[].attributes.attachment_link.title
Йордан Радичков

# data[].attributes.attachment_link.description
Рецитаторски изпълнения: художествен прочит на произведения в проза; безплатни аудиокниги; конкурс и школа за рецитатори; професионална подготовка по актьорско майсторство и публична реч: аудио библиотека; архив с изпълнения на старите майстори; коментари на потребителите; интерактивна секция за споделяне на потребителски клипове; актуални събития в съвременното българско художествено слово; експертни мнения; научни публикации; правопис и правоговор на съвременния, книжовен български език.

# data[].attributes.headline
Васко Василев

# data[].attributes.subject
Васко Василев

# data[].attributes.headline
Минчо Минчев

# data[].attributes.subject
Минчо Минчев

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Минчо Николаев Минчев е именит и изтъкнат цигулар и музикален педагог, професор.

Роден е на 17 септември 1950 г. в квартал Бичкиня в Габрово. Баща му е уважаваният д-р Николай Минчев. Любител на музиката, бащата заразява с тази страст своя син. От най-ранна възраст Минчо започва да изучава цигулка под ръководството на Петър Чаракчиев. На 9-годишна възраст изнася първия си самостоятелен концерт в залата на Драматичен театър „Рачо Стоянов".

Продължава образованието си в Национално музикално училище „Любомир Пипков", София като ученик на проф. Емил Камиларов, при когото продължава да следва и в Българската държавна консерватория в София.

За блестящи постижения е изпратен от Министерството на културата на двугодишна специализация при световноизвестния цигулков педагог Ифра Нийман в Лондон.

Минчо Минчев печели 3 първи награди на конкурса „Карл Флеш" в Лондон - награда на журито, награда на публиката и награда за най-добро изпълнение на музика на Бетховен. Става лауреат на международните авторитетни конкурси „Виенявски" ( Полша) и „ Паганини" ( Италия). След тези призове дъщерята на големия цигулар от началото на ХХ век Йозеф Сигети му предоставя за 2 години цигулка „ Гуарнери ", принадлежаща на нейния баща.

През 1977 г. специално за него българската държава купува цигулка „Страдивари - барон Витгенщайн", изработена от големия италиански майстор през 1716 г.

Минчо Минчев е бил солист на световноизвестни оркестри като: Лондонската кралска филхармония, Амстердамския симфоничен оркестър, Санктпетербургската филхармония, Дрезденската филхармония, Женевския радиоцентър, Букурещката филхармония, Атинската филхармония, Истанбулската филхармония, Анкарската филхармония.

Сред световноизвестните диригенти, с които е партнирал, са сър Невил Маринър, сър Александър Гибсън, Джон Елиът Гардинър, Ленърд Слаткин.

Репертоарът на Минчо Минчев е огромен и разнообразен. В него са включени и много композиции, написани специално за него. Има множество реализирани записи. Участва като член на жури на множество национални и международни конкурси. Близо 2 десетилетия проф. Минчо Минчев е прославен и много търсен педагог заради неговата всеотдайност и активното му участие в цялостното развитие на младите цигулари, имащи късмета да работят с него.

Освен че е носител на награди от конкурси, Минчо Минчев е определен за Музикант на годината от слушателите на предаването „Алегро виваче" на БНР.

През 1990 г. е избран за професор в Университета за изкуства „Фолкванг" в град Есен, Германия.

Въпреки че през последните 20 г. проф. Минчо Минчев не живее в България, присъствието му в музикалния живот на страната продължава да бъде активно. Той води многобройни майсторски класове в София, на международните фестивали „ Варненско лято", „ Мартенски музикални дни" в Русе, „ Аполония" в Созопол, „ Дни на камерната музика " в родния му град Габрово.

Председател на фондация „Панчо Владигеров".

Председател на Международното жури по цигулка на Международния конкурс за пианисти и цигулари „Панчо Владигеров".

Артистичен директор на Международната лятна музикална академия „Варненско лято".

Води майсторски класове в много страни от Европа, Америка, Азия и Австралия.

Член на Управителния съвет на Международна фондация „Св. св. Кирил и Методий".

Първият български цигулар, награждаван на почти всички международни конкурси

Първият български цигулар, концертирал във всички континенти, без Антарктида

Първият български цигулар, свирещ на цигулка „Страдивариус"

Първият български цигулар, свирил с най-големите оркестри и диригенти

Екатерина Дочева, „Неметодично за Минчo", в-к „Култура", бр. 36 (2147), 15 септември 2000

Юлиана Алексиева, „Минчо Минчев - толкова много любов!", в-к „Култура", бр. 40 (2151), 13 октомври 2000

Екатерина Дочева, „Интерпретаторски послания чрез класически текст", в-к „Култура", бр. 9, 27 февруари 2004

„Минчо Минчев на 60", в-к „Култура", бр. 31 (2604), 17 септември 2010

# data[].attributes.attachment_link.title
Минчо Минчев (цигулар)

# data[].attributes.attachment_link.description
Минчо Николаев Минчев е именит и изтъкнат цигулар и музикален педагог, професор. Роден е на 17 септември 1950 г. в квартал Бичкиня в Габрово. Баща му е уважаваният д-р Николай Минчев. Любител на музиката, бащата заразява с тази страст своя син. От най-ранна възраст Минчо започва да изучава цигулка под ръководството на Петър Чаракчиев.

# data[].attributes.headline
Панчо Владигеров

# data[].attributes.subject
Панчо Владигеров

# data[].attributes.attachment_link.title
Панчо Владигеров - изпълнителят прославил България

# data[].attributes.headline
Райна Кабаиванска

# data[].attributes.subject
Райна Кабаиванска

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Райна Кабаиванска е един от най-значимите оперни артисти на нашето време. Дебютът на Кабаиванска през 1961 г. в Миланската скала поставя началото на блестяща кариера, която преминава през всички световни оперни театри и концертни зали - Ковънт Гардън в Лондон, Парижката опера, Театро Реал в Мадрид, Метрополитън опера и Карнеги Хол в Ню Йорк, Театро Колон в Буенос Айрес, Щатсопер в Хамбург, Дойче Опер в Берлин, Софийската опера, Большой театр в Москва, операта в Токио, Фестивала в Залцбург и много други. Особено активна е кариерата на Кабаиванска в Италия, където тя пее във всички големи и по-малки театри - Ла Скала, Театро Верди в Триест, Ла Фениче във Венеция, Арена ди Верона, театрите в Торино, Генуа, Парма, Болоня, Модена, Римската опера. Партньори на Райна Кабаиванска са няколко поколения велики тенори - Франко Корели, Марио дел Монако, Джон Викерс, Карло Бергонци, Алфредо Краус, Пласидо Доминго, Хосе Карерас, Лучано Павароти. В своята 55-годишна кариера тя изиграва незабравими роли в изключително широк репертоар от XVIII век - Глук (Армида), Спонтини (Весталката), Росини (Вилхелм Тел), XIX век - Доницети (Роберто Деверьо, Фауста), Белини (Беатриче ди Тенда, Пиратът), Берлиоз (Бенвенуто Челини), Верди (Дон Карлос, Отело, Фалстаф, Травиата, Трубадур, Силата на съдбата, Сицилиански вечерни, Симон Боканегра, Ернани, Реквием), Вагнер (Риенци), Гуно (Фауст), Чайковски (Дама Пика, Евгений Онегин), Бойто (Мефистофел), Масне (Манон, Таис), Каталани (Ла Вали), Яначек (Делото Макропулос, Януфа), Леонкавало (Палячи), Пучини (Мадам Бътерфлай, Тоска, Манон Леско, Бохеми, Сестра Анджелика, Мантията, Турандот), Рихард Щраус (Капричо), Бузони (Турандот), Чилеа (Адриана Лекуврьор), Джордано (Андре Шение), Лехар (Веселата вдовица) и XX век - Малипиеро (Нощна разходка), Дзандонай (Франческа да Римини), Пуленк (Човешкият глас, Диалози на кармелитките), Вайл (Жената в мрака), Далапикола (Пленникът), Бритън (Въртенето на винта), Нино Рота (Курс по шофиране), както и камерни произведения от Масне, Шoсон, Равел, Пуленк и Шостакович. Емблематични и останали единствени са нейните превъплъщения в големите драматични роли на Адриана Лекуврьор, Франческа да Римини и Манон Леско, на Тоска и Мадам Бътерфлай, които тя изпълнява в повече от 400 спектакъла. „Кариерата на Райна Кабаиванска е без съмнение една от най-изключителните на XX век - пише Серджо Сегалини за едно предишно издание на изпълнения на Райна Кабаиванска - надарена с тембър от рядко качество и подкрепена от безпогрешна техника, тя се превъплъти във всички големи роли на оперния репертоар, с внимание към стила на всеки композитор".

Носител е на многобройни награди: Белини - 1965 г., Viotti d'Oro - 1970 г., Пучини - 1978 г., Илика - 1979 г., Монтеверди - 1980 г., Призът на Академия „Медичи", Лоренцо Великолепни - 1990 г., Голямата награда „Един живот, посветен на музиката", Венеция - 2000 г., Doctor Honoris Causa на Нов български университет за принос към световната музикална култура. За изключителен принос в областта на изкуството и за развитието на демокрацията в България е удостоена с орден „Стара планина". Кавалер e на Големия кръст на ордена на Италианската Република за гражданска доблест и за изключителен принос в изкуството. През 2011 г. е удостоена с най-високата степен Командор на Ордена за изкуство и литература на Френската Република. През 2013 г. Райна Кабаиванска бе удостоена с Оскар за кариера в оперното изкуство.

Райна Кабаиванска е професор в Академия Киджана в Сиена, в Музикалния институт „Веки-Тонели" в Модена, Италия и в Нов български университет. „Имах като преподавателка една много щедра жена - Дзита Фумагали - и искам да направя за младите това, което тя направи за мен - искам да върна част от тази добрина" - казва Кабаиванска. През 2002 г. оперната прима учредява в Нов български университет фонд „Райна Кабаиванска" за национални и международни стипендии на млади оперни певци. Така в последните петнадесет години се ражда Школата Кабаиванска, излъчила изпълнители от различни националности, които днес се изявяват с признат успех по най-престижните оперни театри и фестивали в света.

д-р Георги Текев
Изпълнителен директор на
Нов български университет

# data[].attributes.attachment_link.description
Райна Кабаиванска е един от най-значимите оперни артисти на нашето време. Дебютът на Кабаиванска през 1961 г. в Миланската скала поставя началото на блестяща кариера, която преминава през всички световни оперни театри и концертни зали - Ковънт Гардън в Лондон, Парижката опера, Театро Реал в Мадрид, Метрополитън опера и Карнеги Хол в Ню Йорк, Театро Колон в Буенос Айрес, Щатсопер в Хамбург, Дойче Опер в Берлин, Софийската опера, Большой театр в Москва, операта в Токио, Фестивала в Залцбург и много други.

# data[].attributes.headline
Николай Гяуров

# data[].attributes.subject
Николай Гяуров

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЗВЕЗДИТЕ НА ОПЕРАТА

Николай Гяуров - кралят на "Ла Скала"

Днес се навършват 90 години от рождението на великия оперен бас

Редактор: Impressio / 13 септември 2019 / 13:00     4195 Прочита

Николай Гяуров е един от тримата велики оперни баси заедно с Фьодор Шаляпин и Борис Христов. Мнозина го определят за най-големия бас на XX век.
Навсякъде, където е пял, събира огромни тълпи от почитатели.

Още

Висок метър и осемдесет, с лице на древен жрец, светли очи и царствена осанка, притежаващ мощен и красив глас.
Великият оперен бас се ражда на 13 септември 1929 г. в село Лъджене, днес квартал на Велинград. Още като малък проявява интерес към музиката. Свири на устна хармоника, цигулка, пиано, кларинет и тромбон. Завършва Музикалната консерватория в София при Христо Бръмбаров, след което е изпратен в Санкт Петербург, където по това време преподава композиторът Римски-Корсаков. За престоя си там Гяуров казва, че градът е прекрасен, но заради суровия климат, моли да бъде преместен в Московската консерватория. Завършва със златен медал, като още докато следва става част от трупата на Болшой театър.
Снимка: Василка Балевска
Звездната му кариера започва през 1955 г., когато печели Голямата награда на престижния конкурс за оперни певци в Париж.

Дебютът му на сцената на Софийската опера и балет е с ролята на Дон Базилио в "Севилският бръснар" от Росини през 1955 г.

Животът му се променя напълно след 20 февруари 1960 г., когато дебютира на сцената на Миланската "Ла Скала" в ролята на Варлаам в операта "Борис Годунов". В тази постановка съдбата го среща с още двама български певци - Борис Христов, по това време водещ бас на "Ла Скала" като Борис Годунов и Димитър Узунов като Самозванеца (тенор).

Поканата идва от тогавашния директор на "Ла Скала" Франческо Сичилиани, който го забелязва по време на участието му във "Фауст" от Гуно в Театро Комунале в Болоня. Италианският маестро изпраща телеграма на Гяуров и му предлага в първите спектакли да изпълни ролята на Варлаам, а след тях и главната роля. Българският бас се съгласява за Варлаам, но отказва Борис Годунов, защото я смята твърде трудна за още неукрепналия си глас.

Още

На сцената на Миланската "Ла Скала", Николай Гяуров участва в четири постановки на "Борис Годунов" само в ролята на Варлаам, но никога като Борис Годунов. За първи път изпява цар Борис на Залцбургския фестивал през 1965 г., под диригентската палка на знаменития Херберт фон Караян. Но изпълнява с огромен успех ролята на Борис Годунов във всички големи оперни театри в света.

За няколко десетилетия Гяуров се превръща в постоянен водещ бас на Миланската "Ла Скала", където публиката го почита почти като бог. Пее с огромен успех във виенската Щатсопера, нюйорската Метрополитън опера, лондонската Ковънт Гардън, парижката Гранд Опера, московския Болшой театър и много други.

По време на своята 50-годишна певческа кариера си партнира с много от най-известните звезди на операта, сред които: Мария Калас, Лучано Павароти, Пласидо Доминго, Гена Димитрова, Никола Гюзелев и др.

Огромен успех му носят ролите на Мефистофел във "Фауст" от Гуно, Филип Втори и Великият инквизитор в "Дон Карлос" от Верди, моцартовия Дон Жуан, Борис Годунов и други.
Ето някои от запазените записи от участия на Николай Гяуров в големите басови партии:

Рондото на Мефистофел от "Фауст" на Гуно - коронна роля на големия български бас (Токио, 1973г.):

В ролята на Борис Годунов в едноименната опера от Модест Мусоргски:

Ария на крал Филип в операта "Дон Карлос" от Джузепе Верди, концерт по повод 200 години от създаването на Болшой театър, 1976 г.:

В ролята на Симон Боканегра в едноименната опера на Джузепе Верди, Миланската "Ла Скала", 1978 г., под палката на маестро Клаудио Абадо:

"La Calunnia" от "Севилският бръснар" от Джоакино Росини. Виенска щатсопера, 1979 г.:

Със знаменитата си съпруга Мирела Френи във "Фауст" от Гуно, катедрална сцена:

През 1956 г. се жени за пианистката Златина Мишакова, с която имат две деца - Владимир и Елена. По-късно среща своята втора съпруга - италианската оперна певица Мирела Френи, с която свързва живота си през 1978 г.

Николай Гяуров напуска този свят на 2 юни 2004 г. в италианския град Модена.
На 20 септември Софийската опера открива сезон 2019/20 с гала-концерт, посветен на 90-годишнината на великия оперен бас. На диригентския пулт ще застане италианския маестро Елио Бонкомпани. В музикалното събитие ще вземат участие български певци и световноизвестни артисти, които са били партньори на Николай Гяуров на големите оперни сцени.

# data[].attributes.attachment_link.title
Николай Гяуров - кралят на "Ла Скала"

# data[].attributes.attachment_link.description
Днес се навършват 90 години от рождението на великия оперен бас Редактор: Impressio / 13 септември 2019 / 13:00     4195 Прочита Николай Гяуров е един от тримата велики оперни баси заедно с Фьодор Шаляпин и Борис Христов. Мнозина го определят за най-големия бас на XX век.Навсякъде, където е пял, събира огромни тълпи от почитатели.

# data[].attributes.headline
Гена Димитрова

# data[].attributes.subject
Гена Димитрова

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
СВЕТЛИТЕ ИМЕНА НА БЪЛГАРИЯ

Гена Димитрова - момичето от село, което покори света

Докато следва, за да се издържа, мие чинии в стола на Консерваторията

Автор: Еми Мариянска /     5659 Прочита
Гена Димитрова (Снимки: Архив "Dir.bg") Покойната оперна певица Гена Димитрова е родена на 6 май 1941 година в село Беглеж, Плевенско. Днес щеше да навърши 78. Нашата Гена, като я нарича народът ни, е една от най-значителните личности на България на световната сцена. Тя е единствената певица в света, която в продължение на десетилетия пееше най-трудните партии на Абигайл, лейди Макбет, Джоконда, Турандот. Три пъти е откривала сезоните на Миланския театър - в ролята на Турандот от едноименната опера от Пучини, като Амнерис от "Аида" на Верди и с Абигайл от "Набуко" на Верди.
Още

На 27 юни 1987 г. певицата е наградена в родния град на Джузепе Верди - Бусето с наградата "Златен Верди" за Вердиевите й героини. До Гена тази награда е била присъждана само на италиански певци. Българката е призната за една от най-големите Вердиеви певици на всички времена. И само като си помисли човек, че е на 18, когато за пръв път, като студентка в София, гледа операта "Аида" на Джузепе Верди!... Къде ти преди това, едно момиче от село Беглеж, да види такова нещо?!
Ето това никога не забрави и не се възгордя нашата Гена. Тя провеждаше майсторски класове в консерваториите на София, Атина, Рим, Будапеща и др. Работеше с млади таланти, организираше техни участия и концерти, и участваше като изпълнител на техните концерти. Певицата бе изцяло отдадена на работата си и винаги готова да подкрепи младите си колеги. Гена Димитрова познаваше трудната цена на успеха и никога не забрави откъде е тръгнала.

На 13 май 1983 г. е нейният триумфален дебют в Ню Йорк в "Карнеги хол" с Абигайл в операта "Набуко" от Верди. През сезона 1983/1984 г. е обявена за най-добра изпълнителка в "Ла Скала" и е удостоена с наградата "Джакомо Пучини" за високи постижения в интерпретацията на централни образи в опери на Пучини. Същата година е удостоена с приза "Паренсов" на ръководството на "Ла Скала" за най-успешен спектакъл.

През 1996 г. Гена Димитрова е удостоена с орден "Стара планина", първа степен. На 19 ноември 1996 г. е обявена за почетен член на Софийската опера, по повод 30-годишната ѝ сценична дейност. На 31 януари 1997 г. получава наградата "Кристална лира", връчена за първи път от Съюза на българските музикални и танцови дейци.

Певицата почина в Милано на 11 юни 2005 година, след боледуване от рак.

Народът ни и до днес я нарича просто Гена. С това изразява любовта си към една жена, която тръгна от село, покори света, но не забрави корените си - винаги бе готова да откликне на всяка болка, да се зарадва с радостта на обикновените хора.

Пее още от детските си години. Първият й учител по музика е Иван Генков. С оперно пеене започва да се занимава в гимназията. Приета е да следва в Консерваторията в София, но баща й бил против. За да се издържа като студентка, работи като миячка на съдове в стола на Консерваторията. По-заможните кандидат-прими й се подиграват зад гърба.

"Сега вие ѝ се смеете, че ви мие съдовете, а един ден може би вие ще миете нейните", казва им веднъж именитата вокална педагожка Лиляна Жабленска.
И излиза права, въпреки че Гена Димитрова до края на живота си бе пример за благородство, което не би позволило някой друг да й "слугува" за каквото и да е.

Завършва Държавната музикална академия през 1964 година при водещия вокален педагог Христо Бръмбаров. Постъпва като стажант в Софийската опера, където изпълнява няколко малки роли, а през 1966 година е изпратена на специализация в Оперното музикално училище към Миланския театър "Ла Скала".

Големият ѝ успех идва на 27 декември 1967 година с ролята на Абигайл в "Набуко" на Джузепе Верди.

През 1970 година Димитрова е победител в Международния конкурс за млади оперни певци в София, след което заминава на 2-годишна специализация в Театралното училище към "Ла Скала" при именитите Ренато Пасторино, Енца Ферари и Рената Корозио. Става победител в конкурса за оперни певци в Тревизо, в ролята на Амелия от "Бал с маски" на Верди.

През 1971 година пее в "Силата на съдбата" от Вреди във Франция. Светът вече започва да чува името й. Последното й изпълнение като стажантка в "Ла Скала" е като Амелия, която роля изпълнява на една сцена с Пласидо Доминго и Пиетро Капучили.

През следващите години Гена Димитрова се налага като една от водещите изпълнителки в Италия. Сред по-важните постановки от този период са Тоска в едноименната опера на Джакомо Пучини, в "Джоконда" на Амилкаре Понкиели в "Арена ди Верона" през 1980 година, като Абигайл в "Набуко" на Верди - пак там, през 1981 година, и в "Турандот" на Пучини.

Най-успешният период в кариерата й започва след 7 декември 1983 година, когато е премиерата на постановката на Франко Дзефирели на "Тоска" в "Ла Скала", в която участват също Пласидо Доминго и Никола Мартинучи. През 1987 година става победител в международния конкурс за изпълнители на Турандот в Ню Йорк.

Природата я бе надарила с могъщ и "неземен" глас - драматичен сопран. И още - с чутовен работохолизъм и желание за съвършенство.

В личния си живот преживява огромна загуба на близък човек - в автомобилна катастрофа загива съпругът й Георги Стойков, който не може да прежали до смъртта си. Гена е в Бирмингам, когато научава за смъртта на Джорджо от вестник "Кориере дела Сера". Павароти ѝ телефонира от Ню Йорк: "Тръгни веднага! Само сцената ще те спаси!".

Малко известен факт от живота на Гена Димитрова е и този, че биографична книга за нея не успява да види бял свят в България в продължение на 15 години. Роля изиграва Румен Петков, който по онова време е кмет на Плевен. Днес в Регионалния исторически музей на града има експозиция за Гена. Пред залата в снимки е показан житейският път на певицата - от детските й години в родното село Беглеж, до върховете на оперното изкуство и съвместните й изяви с най-прочутите имена на световната оперна сцена в края на ХХ в.

Във витрини са подредени лични вещи и отличия на певицата.

Известно е, че тя искаше да завещае целия си сценичен гардероб на България, и е търсела начин да стори това преди смъртта си, но държавата ни не намери начин да транспортира контейнера, а какво стана после, така и никой не разбра?...

Сред митовете за Гена има един, който днес си спомнят малцина - че когато навремето Петър Младенов произнася емблематичната реплика "Нека /Не е ли?/ по-добре да дойдат танковете?", драматичният сблъсък на площада пред Народното събрание е бил избегнат с нейна помощ - Гена Димитрова запява химна на РБългария и усмирява тълпата.

Когато научава, че е болна от рак, скрива това от близките си. С Георги нямат деца, нейна наследничка е племенничката й. През 2005 г. се сбогува със софийските си колеги и приятели с думите "Ще се върна!", и заминава на лечение в Италия. Но повече не се връща!...

Отиде си една истинска звезда, която в бита си бе лишена от всякаква суета и преструвка.
"Направени сме от звезден прах и на прах ставаме, когато душата си отиде", казва приживе Гена Димитрова. "Господ ни взима, колкото ни е дал."
А като й "взе" толкова, колкото й бе дал, Той ограби и нас - отиде си една велика личност на България.

Поклон пред паметта на една велика българка - ненадминатата Гена Димитрова, или както народът ни я нарича - "нашата Гена"!
Еми МАРИЯНСКА

# data[].attributes.attachment_link.title
Гена Димитрова - момичето от село, което покори света

# data[].attributes.attachment_link.description
Докато следва, за да се издържа, мие чинии в стола на Консерваторията Автор: Еми Мариянска /     5659 Прочита Гена Димитрова (Снимки: Архив "Dir.bg") Покойната оперна певица Гена Димитрова е родена на 6 май 1941 година в село Беглеж, Плевенско. Днес щеше да навърши 78.

# data[].attributes.headline
БЪЛГАРСКОТО ОПЕРНО ИЗКУСТВО И КЛАСИЧЕСКА МУЗИКА

# data[].attributes.subject
БЪЛГАРСКОТО ОПЕРНО ИЗКУСТВО И КЛАСИЧЕСКА МУЗИКА

# data[].attributes.headline
Още за Валери Петров

# data[].attributes.subject
Още за Валери Петров

# data[].attributes.body
Запознай се тук!!!!

# data[].attributes.attachment_link.title
валери петров пет приказки

# data[].attributes.attachment_link.description
Валери Петров е български писател, преводач и сценарист, обичан от деца и възрастни. Роден е на 22 април 1920 г. Истинското му име е Валери Нисим Меворах. Бащ...

# data[].attributes.body
https://bg.wikipedia.org/wiki/%D0%95%D0%BB%D0%B8%D1%81%D0%B0%D0%B2%D0%B5%D1%82%D0%B0_%D0%91%D0%B0%D0%B3%D1%80%D1%8F%D0%BD%D0%B0

# data[].attributes.body
https://bg.wikipedia.org/wiki/%D0%94%D0%BE%D1%80%D0%B0_%D0%93%D0%B0%D0%B1%D0%B5

# data[].attributes.headline
Валери Петров

# data[].attributes.subject
Валери Петров

# data[].attributes.body
Неговите произведения са обичани от всички. Той превежда Шекспир за българския читател.

# data[].attributes.body
Любим детски, а и не само детски автор на много произведения, които дакосват сърцето

# data[].attributes.headline
Елисавета Багряна

# data[].attributes.subject
Елисавета Багряна

# data[].attributes.body
Автор на много детски стихотворения, които изучаваме и днес

# data[].attributes.body
През XX век творят именити български писатели, получили международно признание и популарност.