# data[].attributes.body
Tove Ditlevsens digte tilhører den centrallyriske tradition. Det gælder også digtet Angst. I centrum befinder der sig et oplevende og erkendende digterjeg, der subjektivt anskuer verden udenom, idet tanker og associationer flettes ind.

Situationen i Angst er den velkendte: Man vågner om natten og rammes af en angst om, hvad meningen med det hele er. Har man valgt rigtigt? Hvad hvis man pludselig mister alt? Digtet indledes med denne situation. Der er det konkrete (der er vandfaldet, der er den gule væg), og så er der alle de tanker, der fører én væk og ud over dybe, angstfulde vande.

Digterjeget befinder sig med andre ord udspændt mellem to verdener. Den konkrete virkelighed og bevidsthedens angstfyldte ocean. Metaforisk knyttes lyset til det første, natten og mørket – og angsten – til det andet. Lyset skal komme til digterjeget og jage mørket bort, men – hvorfor tvinges jeg ind i så dyb en nat,/når jeg elsker lyset og dagen.

Det overordnende metaforiske princip er, at angsten fremstilles som et vældigt ocean, der bølger ind over jeget, mens sengelejet med puden er den verden, som digterjeget ønsker at befinde sig i.

Siden Søren Kierkegaard (1813-1855) er begrebet angst blevet et fast inventar i dansk litteratur. Angsten er den altid tilstedeværende frygt for, om de valg man foretager sig, er i overensstemmelse med en selv. Angsten er dermed et livsvilkår, hvilket antydes i strofe 1, linje 4-8. Den kan ikke jages bort ved tankens kraft.

Som supplement kan man læse Kierkegaards samtidige, erotiske digter Emil Aarestrups (1800-1856) digt Angst. Tove Ditlevsen og Emil Aarestrup – to digtere fra hver deres tid, der knytter kærlighed og angst sammen; begæret efter et lystfyldt, erotisk liv og angsten for at miste det.

Tove Ditlevsens digt består af 8-linjede strofer, hvor der parrim i flet på linjerne 2/4 og 6/8. Den lette og mindre bundne form, fx i forhold til digtet Umoralsk vise, giver mere plads til associative refleksioner.

# data[].attributes.body
Et essay om at børn blev nødsaget til at overvære/overhøre forældres samleje, da alle sov i samme rum. Tove vidste ikke i starten, hvad det drejede sig om. Som 10-årig hører hun fra pigerne i gården, hvad det er de laver. Derefter hoster hun jævnligt for at komme sin mor til undsætning.

# data[].attributes.body
Der er fortvivlelse i dette digt. Digterjeget påkalder sig alle lyse drømme, alle himlens stjerner og alle gode tanker for at overdøve en livslede og ensomhed. Ånden skal komme indefra og udefra.
De fire strofer falder i to dele: Strofe 1-3 er påkaldelsesstroferne, der indledes med det samme Kom, mens den afsluttende strofe 4 indledes med et Ak. Alle stroferne har enderim i linjerne 2/4.

Digterjeget befinder sig i en angstfyldt, livsopgivende tilstand. At leve er ondt og ensomt. I kristendommen er troen en kraft, man får, og på samme måde forestiller digterjeget sig at modtage en eller anden tro eller kraft på livet igen. Den skal opstå fra det indre liv, underbevidstheden (Kom alle lyse drømme) og bevidstheden (Kom alle gode tanker), og den skal falde ned, ikke fra den religiøse himmel, men fra universet (Kom alle himlens stjerner).

Digtet kan sammenholdes med digtet Der bor en unge pige i mig. I dette digt næres det kvindelige digterjeg af drømmen om en anden, oprindelig tilstand, der ikke vil dø. I digtet Dødens ånde er fortvivlelsen på en helt anden måde nærværende – jeg hører dybt i natten/et dødsygt barn, der græder.

# data[].attributes.body
Barndommen kan man ikke slippe fra. Hendes var ubehagelig – måske værre end andres. Man får ar af den. Et onde man desværre skal igennem. Kun døden kan befri én fra den. Sådan skriver Tove i denne erindring. Hun drømmer om at møde en voksen, der vil lytte til hende og alle de ord hun har i hovedet. Hun hader at være barn. Spiller dum i skolen.

# data[].attributes.body
Romanen Barndommens gade handler også om barndomsmiljøets stærke påvirkning. Da hovedpersonen Esther som ung forsøger at rive sig løs fra miljøet, erkender hun, at gaden sidder ”i øjnene, i stemmen” og i hendes ”farende hjemløse sind”.
Ligesom i digtet bliver barndommens gade besjælet. Her er den en stor løve:

Den strækker de bløde poter og kommer hende nær… Den lukker sig omkring hende og er ikke god, ikke ond, men så befriende den samme i nat som for tusinde nætter siden… Varmt, vredt og knurrende lukker den hende ind i sin stenfavn, og hun sukker dybt og med gråd i hjertet af sød overgivelse og sorg.

Mødet med barndomsgaden er som at komme hjem. Den sidder fast i Esther, holder hende fanget med mange forskellige følelser.

# data[].attributes.body
Ditlevsen var og er stadig en meget læst forfatter. Hendes styrke er ikke psykologi og analyse, men hun beskriver følelser og sindsstilstande med stor præcision. Hendes skildring af opvækstmiljøet, især i digtene, har en parallel i vores tids rappere, når de på godt og ondt digter om ghettoen, gaden, kvarteret.

# data[].attributes.attachment_link.description
Masser af online undervisningsforløb til danskundervisningen. Stort bibliotek med tekster til udskolingen. Opgaver i dansktræning.

# data[].attributes.body
Barndommen er et af de store temaer i Tove Ditlevsens forfatterskab. En betydelig del af hendes tekster bygger på personlige erfaringer fra opvæksten i et arbejderhjem på Vesterbro. Ditlevsen har skrevet både digte, noveller, romaner og erindringer om barndommen – mest kendt er romanen Barndommens Gade (1943), der handler om gadepigen Esthers opvækst i København med skumle baggårde, lejekaserner, butikker og natteliv.

Tove Ditlevsens tidlige digte er skrevet i et traditionelt lyrisk sprog med rytmiske og rimede vers. Billedsproget er ukompliceret og henviser altid til en genkendelig verden. Ditlevsen er ikke påvirket af sin samtids modernisme med sprængte former og abstraktion. Hendes digte er realistiske og inderlige.

# data[].attributes.body
Digtet ”Barndommens gade” stammer fra samlingen Lille verden (1942) og blev i 1986 sat til musik af Anne Linnet. En kærlighedserklæring til hendes barndomsgade.

I ”Barndommens gade” er det gaden, der taler – gaden er digtets stemme, dets ’jeg’. Gaden formaner, at du’et aldrig kommer til at lægge barndomsmiljøet bag sig. Gaden har indprentet sig så dybt, at den ”er dit væsens rod”, endda ”den bankende rytme/ i alt hvad du længes mod.” Gaden kan man hverken flygte fra eller svigte – den ”kender dig altid igen”.

Digtet skildrer barndommens gade på godt og ondt. Gaden har lært du’et hårdhed og had, og den har ”dryssed’ lidt vemod i sindet”. Den har ikke givet du’et ubekymrethed og tillid – men alvor og vagtsomhed (”vagtsomme øjne”). Gaden er både påvirkeren, opdrageren og omsorgsgiveren.

Tove Ditlevsens billedsprog er enkelt. Når gaden ”er dine mors grå hænder/og din fars bekymrede sind”, ved man intuitivt, hvad det handler om. Dog lurer klichéen et par steder i digtet (fx ”… tørrede tårerne bort igen”).

# data[].attributes.body
Om Hanne på 7 år og hendes svære barndom. Hun er skilsmissebarn og har angst. Hun føler sig ikke elsket nok af sin mor, og hun skal vælge mellem sine forældre.

Synsvinklen er konsekvent fastholdt hos Hanne, og det ejendommelige ved novellen er, at Tove Ditlevsen selv bød sine egne børn de vilkår, som Hanne har. Skrev hun sig ud af en dårlig samvittighed?

Novellens egenskab er at beskrive en situation, der brister. Hanne er lagt i seng hos sin mor og hendes nye mand, og så kommer hendes far for at hente hende, for hun skal på tur med ham og hans nye hustru Grete, ”Mor-Grete”, dagen efter. Bristepunktet er indtruffet, fordi hendes far er kommet om aftenen og ikke næste dags morgen som aftalt. En orden væltes omkuld, og intet kan genskabe det, jf. novellens sidste, skæbnetunge udsagn.

Det oplagte tema i novellen er barnet over for de voksne. De voksnes adfærd skaber usikkerhed, angst og ensomhed hos barnet, selvom deres adfærd er nok så hensyntagende. De voksnes verden er fremmed for barnet.

# data[].attributes.body
Titeldigtet er karakteristisk for Tove Ditlevsens digtning. Formen er enkel med firelinjede strofer, der rimer parvis i flet. Indholdet skildrer den for Tove Ditlevsen typiske splittelse mellem barndommens drømme og voksenlivets realiteter, her fastholdt i metaforerne lys og mørke. De blinkende lygter (strofe 1) lyser op i tågede nætter (strofe 2), senere Højt som en stjerne og flakkende sensommerskygge (strofe 4).

Digterjeget befinder sig i sin sensommer. Hun har erindring om sin barndom – din barnlige lykke (strofe 4) – der bliver livgivende for hende, som det fremgår af digtets sidste strofe. Som et særligt raffinement fremstilles barndommen som en lang og dunkel nat, hvor man vandrer mod lyset, mod den lykke og kærlighed man drømmer om.

Som voksen ser digterjeget tilbage. For lykke og kærlighed blev til tårer, skælven og sorg. Som barn higer man mod voksenlivets løfter, og som voksen ser man tilbage til barndommens drømme om din vildsomme kærlighed. Derfor er digtet melankolsk. Livet indfrier ikke drømmene. De flytter sig hele tiden. Lyset er altid et andet sted – bagude eller forude.

En læsning ud af teksten kan stille spørgsmålet: Hvornår er vi lykkelige i den nutid, vi lever? Eller er det helt naturligt, at vi hele tiden forestiller os noget bedre, der kommer, eller noget, der har været bedre?