# data[].attributes.body
"I dag kun er mindre end 4 procent af vælgerne, som er medlemmer af et parti. Derfor kan partiet ikke overleve på kun at skele til partimedlemmernes interesser.."

# data[].attributes.body
mangel på interesse for det enkelte parti.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Historien om danske partimedlemmer er ikke bare en forfaldshistorie.

Antallet af danskere, der er medlem af et politisk parti, er nemlig opadgående.

Det viser de nyeste medlemstal hos partierne, som Altinget har indsamlet.

Opgørelsen viser, at der i 2015 og 2016 har været en lille fremgang i antallet af partimedlemmer. Og foreløbige tal fra 2017 tyder på, tendensen fortsætter.

I runde tal var der 138.000 danskere, som var medlem af et parti i 2014. I 2016 var det steget til 146.000.

Valgkampe mobiliserer
Ifølge Karina Kosiara-Pedersen, lektor i statskundskab og forfatter til bogen "Demokratiets ildsjæle - partimedlemmer i Danmark", er det ikke mindst folketingsvalget i 2015 og fremkomsten af Alternativet, der er forklaringen.

"Valgkampe virker mobiliserende. Der er mere fokus på partierne, og deres budskaber står mere klart end i dagligdagen. Og så er det klart, at når der kommer et nyt parti, som stormer ind i Folketinget med stor opmærksomhed, så går det også kun en vej for dem i forhold til medlemmer," siger Karina Kosiara-Pedersen.

Hun mener, de seneste medlemstal kan læses som, at flugten fra partierne er stagneret, men det er for tidligt at tale om, at udviklingen for alvor er vendt. Alle partier mister nemlig medlemmer, så i virkeligheden er det et spørgsmål, om de kan rekruttere endnu flere, end de mister, påpeger hun.
(Artiklen fortsætter under grafen)
Historisk set er partierne langt fra storhedsperioden i 1950'erne og 1960'erne, hvor næsten 600.000 danskere var medlem af et parti. Indtil 1990'erne fossede medlemmerne ud, mens tilbagegangen siden 1990 er blevet mere beskeden.

Venstre er et af de partier, som for alvor har mistet medlemmer. I 2001 var der godt 75.000 medlemmer af Venstre, men det var i 2016 reduceret til under 36.000. Siden 1960'erne har Venstre mistet, hvad der svarer til omkring 2.000 medlemmer om året.

"Der er mange årsager til det. Dels er medlemmerne blevet ældre, dels er interessen for at være medlem af et parti blevet mindre. Venstre arbejder i øjeblikket på at forbedre vores tilbud til medlemmerne og gøre det muligt at tiltrække flere nye medlemmer," skriver Venstres partisekretær, Claus Richter, i et svar til Altinget.
(Artiklen fortsætter under grafen)
Ny fremgang
Hen over efteråret - hvor der har været kommunal- og regionalvalg - har Venstre dog registreret omkring 1000 nye medlemmer.

Og foreløbige tal fra 2017 viser medlemsfremgang til Socialdemokratiet, SF, Enhedslisten og Konservative.

De store partimedlems-højdespringere de seneste år er dog de nye partier Nye Borgerlige og Alternativet. Sidstnævnte er pt Danmarks fjerdestørste målt på medlemmer.
Læs om SF's rutsjebanetur og om Alternativets tiltag for at få aktive medlemmer, selvom det nye parti også er begyndt at få udmeldelser, i den fulde version af artiklen på Altinget: christiansborg (kræver abonnement).

# data[].attributes.attachment_link.title
Se udviklingen: Partier får flere medlemmer

# data[].attributes.attachment_link.description
OPBAKNING: Historien om partiernes kraftige medlemstilbagegang skal måske korrigeres. For andet år i træk er kurven nemlig knækket. Nye partier og valgkampe har øget interessen for at være partisoldat, vurderer ekspert.

# data[].attributes.body
Sf runder 10.000 medlemmer i 2023

# data[].attributes.body
skiftende tildens i den politiske verden.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det var mit første valg som folketingskandidat, og det blev en frygtelig fiasko. Valget fandt sted i december 1973. Jeg var opstillet af Det Radikale Venstre.

Jeg havde meldt mig hos De Radikale, fordi jeg som studenterpolitiker i universiteternes tre tumultariske år 1970-73 var nået frem til, at de havde den fornuftigste uddannelsespolitik: På én gang åben og frisindet og samtidig opsat på, at folk skulle lære noget.

Derudover ville jeg gerne støtte den radikale leder Hilmar Baunsgaard, der som statsminister i årene 1968-71 havde vist venlig, værdig og selvironisk myndighed. Selv om Det Radikale Venstre havde måttet opgive statsministerposten ved valget i 1971, kunne man som radikal trøste sig med, at valget var tabt, fordi Baunsgaards regeringspartnere, Venstre og De Konservative gik tilbage.

Det Radikale Venstre, derimod, havde beholdt de flotte 27 mandater, som Baunsgaard ved sin tv-udstråling havde skaffet til partiet tilbage i 1968.

Nu var Socialdemokratiets leder den famlende Anker Jørgensen og den borgerlige lejr kastet i forvirring af den nyopstillende Mogens Glistrup og hans improviserede Fremskridtsparti. Af et godt radikalt hjerte kunne man håbe, at vælgerne ville samles om frisind, saglighed og ansvarlighed og skabe et nyt flertal for Hilmar Baunsgaard.

Disse forhåbninger kunne få yderligere næring, da det i efteråret 1973 gik helt i fisk for Anker Jørgensen. Hans forsøg på at tækkes venstrefløjen førte til, at hans egen højrefløj - i skikkelse af Gladsaxe-borgmester Erhard Jakobsen - brød ud og stiftede sit eget parti, Centrum-Demokraterne.

Anker Jørgensens flertal var væk, og han måtte nødtvunget udskrive valg.

En lille pæn, yderligere fremgang for De Radikale, og jeg kunne måske gøre mig forhåbning om at opnå valg, havde en talkyndig ven regnet ud.

Aldeles radikalt

Vælgerne ville det anderledes. Helt og aldeles. Nærmest radikalt. Men ikke i den fredelige betydning.

Nogle, mere profetisk anlagte, havde fornemmet, at en omvæltning er på vej.

På det kandidatmøde, som Det Radikale Venstre indkaldte ved valgets udskrivelse, sagde partiets landsformand, daværende undervisningsdirektør og senere sognepræst, Asger Baunsbak-Jensen, fra talerstolen:

"En ulykkesfølelse har ramt det danske folk."

Jeg kan huske, jeg dengang tænkte, at det var storladne ord, skudt langt over målet. Det er jeg ikke sikker på i dag, 46 år senere. Folketingsvalget var - som dets kælenavn udtrykte det - et jordskred. De etablerede folketingspartier, S, SF, R, V og K tabte samlet 60 mandater - en tredjedel af Folketingets pladser.

Vælgerne ønskede noget nyt og anderledes.

Flest mandater blev snuppet op af Glistrup - 28. Erhard Jakobsen fik færre end ventet, men alligevel 14.

Både Glistrup og Erhard Jakobsen var demagoger. Det havde de til fælles med Kommunisterne, der ved gud også kom ind med seks mandater. Retsforbundet og De Kristelige genopstod af graven med henholdsvis fem og syv mandater.

Fortumlede mf'ere

Jeg tog ind til Snapstinget formiddagen efter valget. Ved bordene sad folketingsmedlemmerne fortumlede. De kendte tabenes størrelse, men vidste endnu ikke, om de selv var røget ud.

Ved det radikale bord var stemningen galgenhumoristisk. Vi er faldet blødt, blev det sagt. Partiet havde 'kun' mistet syv af sine 27 pladser.

Socialdemokratiet var faldet fra 70 til 46 mandater, og Anker Jørgensen skyndte sig at gå af.

Dronningerunder kørte som en karrusel. Det Radikale Venstre havde svært ved at holde sig på en gunstig position, for Erhard Jakobsen kunne ikke udstå dem på grund af deres NATO-skepsis, og Mogens Glistrup så ingen grund til at gøre noget godt for sin popularitetskonkurrent Baunsgaard.

I det taktiske spil skubbede Erhard Jakobsen Venstres Poul Hartling ind i en central rolle, og den udnyttede Hartling til at danne en smal regering, kun byggende på 22 V-mandater. Venstres tidligere regeringspartnere, Det Radikale Venstre og De Konservative, skummede af arrigskab, men kunne ikke holde til at vælte Hartling.

Det gjorde de til gengæld 14 måneder senere, da Hartling efter at være kørt fast udskrev valg og fordoblede Venstres mandattal - på bekostning af nærtstående partier, blandt andre Det Radikale Venstre og De Konservative. De var med i et folketingsflertal, der pålagde Hartling at udvide sin regering.

Det gjorde Hartling ved at foreslå ministerposter også til Konservative, Kristelige og Centrum-Demokrater. En sådan regering nægtede Glistrup imidlertid at give forhåndstilsagn om ikke at vælte. Hartling turde derfor ikke danne den. Resultatet var, at Anker Jørgensen kom igen - og som regeringsleder kunne vakle videre fra 1975 til 1982.

Ustabiliteten havde holdt sit indtog i dansk politik.

Forklaring på skred

Bagefter kan det være let at forklare, hvorfor så mange vælgere i 1973 forlod de etablerede partier. Baunsgaards VKR-regering 1968-71 havde ikke været nogen succes. Han fik Venstre og De Konservative til at føre radikal politik: fri porno, abort og stejlt stigende offentlige udgifter.

De socialdemokratiske regeringer umiddelbart før og efter Baunsgaard havde tumlet rundt mellem partiets venstre- og højrefløje og i den slingrende kurs ikke stillet nogen tilfreds. Hertil kom, at de fire 'gamle' partiers ja til medlemskab af EF ved folkeafstemningen i 1972 havde bragt dem på kant med mange af deres egne vælgere.

Den varigste virkning af 1973-valget er blevet, at Glistrup trak navne som Peter Skaarup, Kristian Thulesen Dahl, Søren Espersen og Pia Kjærsgaard med sig ind i politik.

De gik ind, fordi de var fascinerede af Glistrup - og de blev, også efter at denne fascination havde slidt sig bristefærdig. De stiftede et nyt parti med et programpunkt, som Glistrup nåede at vise tiltrækningskraften i: fremmedfrygten.

1973 blev ikke - som en dengang 24-årig radikal folketingskandidat havde forhåbninger om - den store tilbagekomst for frisind og saglighed i dansk politik. Det blev indvarslingen af andre kræfter.
Alle seriens artikler ›

# data[].attributes.attachment_link.title
Folketingsvalget i 1973 var et jordskred, der stadig giver rystelser

# data[].attributes.attachment_link.description
En folketingskandidat fra de etablerede partier fortæller om fiaskoen i 1973 - og om hvordan den trækker spor helt op til dette valg.

# data[].attributes.body
Sf steg fra 6.500 medlemmer i 2001 til 16.500 i 2009

# data[].attributes.body
Sf fik 293.186 stemmer fra sidste folketingsvalg

# data[].attributes.body
Sf har 15 mandater i folketinget