# data[].attributes.body
Dnešní cíl byl velmi prostý, přesto rozhodně ne jednoduchý, najít nebo alespoň zahlédnout noční můru, která se nám stále vrace ve snech a někoho uvalila do nekončícího spánku.

Karneval byl ideálním místem na úkryt. Téměř všichni měli masky a hluk byl všude kolem a každý si všímal sám sebe. Procházela jsem ulicemi a pozorně jsem kontrolovala každý obličej pod maskou a hleděla jsem jim do očí, jestli nezahlédnu noční můru. Zkoušela jsem pár lidí oslovit, zda můru neviděli, ale bohužel jsem nedostala žádnou odpověď a někteří si ze mě dokonce dělali srandu.

Hudba mi přišla stále hlasitější a rozradostnělý dav mě tlačil dál ulicí. Když tu jsem jí zahlédla. Stále velmi blízko u mě, přímo v davu lidí, kteří tančili a smáli se. Moje zelené a její prázdné oči se setkaly a já věděla, že je to ta, která se mi opakovaně ukazuje ve snech.

Ani na vteřinu jsem neváhala a rozeběhla jsem se za ní. Avšak lidé kolem stále bujařeji tancovali a tlačili se mezi námi. Mrknutím oka se v davu opět ztratila. Běhala jsem kolem a marně jsem se pokusila opět její temný stín zahlédnout, ale karneval byl v plném proudu a já zůstala stát uprostřed přelidněné ulici.

# data[].attributes.body
No to bolo teda celkom ťažké pátranie. Všade rôzne farby, ozdoby, kostýmy a všetko sa to zlievalo dohromady. Toľko farebných machúľ, že ma z toho skoro bolela hlava. A hľadať v tomto chaose tú nočnú moru bolo náročné. Jediné šťastie čo sme mali bolo, že tá nočná mora bola temná a strašidelná a všetko na karnevale bolo úplný opak, svetlé, farebné a veselé. Jedine, že by ste mali strach z nadrozmerných operencov, v tom prípade by ste ju asi od tamojších participantov moc nerozoznali. No ale keď som zbadala tú konglomeráciu tieňov, tak som hneď zbystrela a snažila sa ju nestratiť. No ale popri všetkých tých oslavách okolo nás sa nedalo mať oči len na nej. Veľakrát mi zo zorného poľa unikla do nejakých temných uličiek, ktorých preskúmavanie bolo strašidelnejšie ako (ako som už spomínala) karneval pre ornitofóbov. Podarilo sa mi ju ale naháňať dosť dlhú dobu, raz som si dokonca myslela, že ju chytím, ale nečakala som, že ten čierny závoj, ktorý chytím mi len tak prepláva pomedzi prsty. No a po tomto šoku sa mi stratila do davu oslavujúcich a schovala sa ku zemi, k ich tieňom a už som ju znovu nedokázala nájsť. Snáď ju dostanem nabudúce.

# data[].attributes.body
Karneval bol v plnom prúde. Domy sa otriasali v rytme temperamentej samby a pulzujúcich bubnov. Divoké pestrofarebné alegorické vozy zaplnili ulice, mesto sa zmenilo na pestrofarebnú oslavu života a radosti.

Bolo to posledné miesto, kde by ste čakali nočné mory...

Cecília, ako všetci ostatní, tancovala, smiala sa a sledovala alegorický voz, z ktorého práve vytryskla ohnivá fontána. Nával radosti ale odrazu vystriedal zvláštny pocit, ktorý si nevedela vysvetliť. Prestala tancovať, úsmev jej zamrzol na perách a telom jej prešli zvláštne zimomriavky. Nie od vzrušenia zo šou, ktorú vidí. Bolo to zdesenie a strach. Tak silný strach, že ju úplne paralyzoval.

A nebola sama. Ako keď davom prejde mexická vlna, celá ulica postupne prestala tancovať, smiať sa a všetkým sa na tvári objavil zvláštny vydesený výraz. Postupne stíchla aj hudba a ulica sa postupne úplne vyprázdnila.

Každý na moment uvidel svoje najväčšie obavy...

Cecília sedela schúlená vo svojej izbe, keď si spomenula na slová svojej babičky: "Strach rastie, keď pred ním utekáš."

Posilnená slovami svojej babky nabrala odvahu, vrátila sa na prázdnu ulicu a začala spievať a tancovať.

Onedlho sa k nej pridali prví odvážlivci.

Nočné mory v ten večer znechutene ustúpili a do mesta sa opäť vrátila hudba a farby.

# data[].attributes.body
Stojím na hlavní ulici v Rio de Janeiro. Zamračeně si prohlížím masky a škrabošky ležící opuštěně na ulici. Přemýšlím, jestli je lidi po karnevalu odhodili záměrně nebo ne, protože některé z nich vypadají pěkně draze a úplně nově. Udělám si pár poznámek o nich do svého notýsku a rozhlédnu se kolem sebe. Místní jsou z těch záhadných zmizení docela nervózní a nikdo si o tom se mnou nechce mluvit. Neochotně však zmíní něco neurčitého o záhadné osobě. Vše si pečlivě poznamenám, i když toho moc není. Náhle mám pocit, že mě někdo pozoruje z jedné z postranních uliček. Prudce se otočím tím směrem a zahlédnu už jen mizející postavu ve tmavé plášti. “Hej!” Vyjeknu a vyrazím za ním do úzké uličky. Než se stihnu vzpamatovat, zjistím, že jsem ve slepé ulici a přede mnou je cihlová zeď a nikde nikdo. Nechápavě se podívám do všech stran a než stihnu zareagovat, cítím, že někdo stojí za mnou. Pak už jenom cítím ostrou bolest v zátylku a padám k zemi. Nevím, jestli se mi to jenom zdá, ale slyším zvuky samby, a poslední, co vidím, jsou barevné konfety a hvězdičky. Někdo se dotkne mého ramena a já začínám mít strach. No sakra.

# data[].attributes.body
Procházíš tmou a rozhlížíš se kolem. Ulice jsou tiché, ani vítr nevane. Přeběhne ti mráz po zádech, protože tohle není vůbec běžné tady v Riu. Ty ale odhodlaně postupuješ dál, jsi přece lovec, všichni obyvatelé Ria i účastníci karnevalu na tebe spoléhají. Když se blížíš k pláži, všimneš si dvou obrysů na zídce u promenády. Takhle z dálky nepoznáš co za tvory to je a tak se potichu plížíš dál. Najednou se zvedne vítr od moře a k tobě zavane jejich pižmo. Ihned je identifikuješ jako skunky. Už je ti jasné proč jsou ulice prázdné. Být označen pižmem skunka je noční můra každého. Přemýšlíš co uděláš dál když se vítr otočí a foukne tvé pižmo jejich směrem. Oba okamžitě zbystří a nastraží zadky. Ty jen rychle uskočíš aby si neschytal první ránu. Sáhneš do jedné z bočních kapes a vytáhneš lektvar, který ti umožní mluvit se zvířaty. Rychle ho vypiješ a začneš komunikovat se skunky. Brzy se dozvíš, že jsou manželský pár, který miluje barvy, hudbu, kostýmy a sambu. Přijeli, protože moc chtěli být součástí karnevalu a zatančit si v průvodu. Přeješ si jim nějak pomoct a tak vykouzlíš krátkodobé smraduvzdorné bubliny. Díky nim se mohou manželé skunci zúčastnit karnevalu.

# data[].attributes.body
Konal se každoroční karneval Rio de Janeiro v Brazílii. Já, Lily a Sarin jsme hledali vzácnou noční můru. Byla zajímavá tím, že létala jenom rovně a ne jiným směrem. Pan kolejní, pan Filius nás za ní poslal. Pojmenoval nás Nebelvírská pátrací služba. Budeme za to odměněni 10 galeony a ten kdo ji najde dostane bonus 5 galeonů.

Letěli jsme dlouhou cestou letadlem, ale vydrželi jsme to. Po cestě jsme jedli, pili, přestupovali na další letadlo. Dokonce jsme si i odpočinuli. Knížku jsme četli.

Jakmile jsme se dostali do Brazílie na karneval, zbystřily jsme a začali s pátráním. A jelikož je karneval obrovský, tak jsme se rozdělily. Byli jsme ve spojení pomocí vysílaček.

Koukali jsme všude a pozorně. Do té doby, než ji Lily našla, chytila ji do sklenice od okurek a zavřela víčko. Zavolala nám to přes vysílačku. Sarin navrhl, že se sejdeme na letišti. Na letiště jsme dorazily skoro všichni stejně. Já jsem se o patnáct minut zpozdil, ujel mi totiž autobus.

Nasedli jsme do letadla a vyrazili domů. V Bradavicích nám pan kolejní poslal odměnu za chycenou můru a za dalekou výpravu. A můru poslal do Spánkové laboratoře. Pan kolejní nám poděkoval.

Zazvonil zvonec a drabble je konec!

# data[].attributes.body
Po ulici proudí dav masek. Všechny se natřásají, tancují, všude se ozývá smích a zpěv. Nikdo z davu si nevšimne, že jeden z oslavujících zmizel. Dav proudí dál a ulice je svědky dalších a dalších tancujících nohou. Jak by si kdokoliv mohl pod anonymitou masky všimnout, že někdo vedle něj zmizel? A přece. Tady ten přeci není rozjásaná maska na karnevalo,a le jen podivný šedý stín. A když se pečlivě zaměříte, a pokusíte se číst mezi řádky, tedy samozřejmě vidět mezi lidi, pak je spatříte. Podivné stíny, které se tu odlepí od zdi budovy, nebo na druhé straně vyvstanou z chodníku. Podivné můry, které víří mezi davem, a hledají své oběti. A opravdu. Najednou jde vidět jednoho slavícího, který ve stínu, který vrhá roh budovy spatří hada, a rychle se mění jeho nálada, směr, a je pryč. Noční můry se schovávají kde jen můžou, a snaží se lapit další slavící nevinné osoby. Ale já chci ulovit je! U rohu budovy, který před chvílí měl oběť rozvěsím lampiony, a nad zemí mávám svým lapačem nočních můr. Snažím se ulici zbavit stínů, nebezpečí a můr. Světlo sem a tam, lampiony všude, na každou lampu přidávám i lapač snů a nevzdávámsvůj nelehký boj.

# data[].attributes.body
Mezi moje noční můry by se dala zahrnout spousta věcí… a tenhle dav lidí, co mě obklopuje na každém kroku, patří mezi ně.

Nějakou dobu mi trvá, než se zorientuju v tom, kde jsem a co se děje; všechny moje smysly jsou jako pod útokem. Přes hudbu neslyším vlastní myšlenky, nos mám plný pachu zpocených těl, očima přelétávám od jedné barvy k druhé. Neustále se na mě někdo tlačí a já se snažím nevnímat bolavé pošlapané nohy. Trvá tedy notnou chvíli, než v dálce můru zahlédnu.

„Desculpe!“ využívám své chatrné znalosti portugalštiny a snažím se davem procpat, ale (noční) můře stačí jednou mávnutí křídel, a zase se mi ztratí.

Nejradši bych vytáhla hůlku a cestu si udělala sama, ale to by mi nejspíš neprošlo, a tak mravenčení v prstech nechávám bez povšimnutí a dál jen zoufale napínám oči.

A nakonec se to vyplatí. Opět si všimnu mávnutí stínových křídel, až mě i přes vedro zamrazí. Tentokrát už se s omluvami nezdržuji a s očima upřenýma přímo na můru se vydávám vpřed…

…rovnou do průvodu.

Srazím se s tanečnicí, a jak se do sebe zamotáme, začnou padat i všichni ostatní. Celý karneval se pozvolna zastavuje.

No, to se bude vysvětlovat blbě.

# data[].attributes.body
Do Ria jsme dorazili až v pozdějších hodinách večer. Ulice byly skoro prázdné a po oslavách zůstaly jen barevné masky a papírové ozdoby, které byly poházené po zemi a vlastně všude možně. Místní lidé se po setmění báli vycházet. Někteří říkali, že zahlédli temnou postavu mezi světly pouličních lamp. Jiní zase mluvili o divném pocitu zimy, který je přepadl před zmizením jejich blízkých. Naším úkolem bylo zjistit, co se tady děje. Každou noc jsme procházeli prázdnýma ulicema a hledali stopy. Na zemi jsme nacházeli další masky a občas taky menši škrabance na zdech. Nikdo nevěděl, odkud se vzaly. Jedné noci jsme slyšeli tichý zvuk, něco jak kroky. Vydali jsme se za ním. Zvuk nás zavedl do ulice, kde se objevila tmavá silueta. Když jsme k ní doběhli, najednou zmizela. Zůstala po ní jen zvláštní vůně ve vzduchu a další barevná maska. Rozhodli jsme se vrátit další noc. Tentokrát jsme si všimli, že se postava objevuje vždy tam, kde zhazísnají světla. Pohybovala se tiše a nikdy nezůstala na jednom místě moc dlouho. Když jsme ji znovu zahlédli, vydali jsme se za ní až k opuštěnému náměstí. Uprostřed ležela poslední maska. V tom okamžiku chlad zmizel. Noční můra byla na vždy pryč.

# data[].attributes.body
Dostala jsem se do Ria, byla jsem z toho úplně paf a na chvilku zapomněla, proč tu vlastně jsem. Všude byla hromada lidí, tančilo se, zpívalo se a těch kostýmů, co jsem potkala. Rychle jsem zapadla do jednoho z malých obchůdků, a když jsem z něj vylezla, jistě byste mě nepoznali. Převlékla jsem se za květinovou vílu. Až později jsem si uvědomila, že chytat noční můru v růžové sukénce z okvětních plátků oleandru, není úplně to pravé.

Vmísila jsem se do davu a nebudu lhát, karneval mě pohltil. Užívala jsem si to, než mě z krásného snu, probudil výkřik. Okamžitě jsem se vydala za řevem. Našla jsem jednu postarší ženu v slzách, objímal ji muž, který svíral kostým s dlouhými modrými pírky. Zdálo se, že jim někdo chybí, ale přivolaní strážníci mi zhatili vyptávání. Zdálo se mi, že jsem na konci uličky, zahlédla stín. Rychle jsem umístila jeden z lapačů a vydala se do uličky. Šla jsem obezřetně, ale výhled mi ztěžovala blížící se noc. Zvuky karnevalu zčistajasna utichly. Otočila jsem se a podívala směrem, odkud jsem přiběhla. A dál nic. Procitla jsem po chvilce a zjistila, že ležím na zemi, co se to stalo? Dle hodinek utekla celá hodina.

# data[].attributes.body
Karneval v Riu se na první pohled v ničem nelišil od halasné podívané, na jakou se sjeli lidé ze široka daleka. Všude plno živé hudby, zářivých barev, stovky vnadných tanečnic v odvážných kostýmech, smíchu, nadšení a adrenalinu. V tomto „světel barevném kolotoči“ (řečeno slovy Jiřího Wolkera) by nikoho ani nenapadlo spát, ba ani únava jako by sem neměla přístup. Účastníci, ať už tančili přímo v průvodu, vlnili se do rytmu v jeho okolí nebo jen uchváceně sledovali vše kolem, jako by jeli na vlně všeobecného endorfinu a první zívnutí je překvapilo až poté, co se ke karnevalu otočili zády a nechali ho za sebou. A přesto se tentokrát mnozí neubránili pocitu něčeho nepatřičného, jako by mezi rozesmátými tvářemi zahlédli temnou postavu. Jakmile se za ní ale pokusili otočit, lépe si ji prohlédnout, mizela a rychle bledla i vzpomínka na ni. Po chvíli už ani nevěděli jistě, zda viděli muže či ženu. A viděli ji doopravdy? Nebyla to jen prazvláštní hra stínů? Našli se i tací, kteří se vydali po stopách podivné černočerné postavy, jakkoli mlhavých a prchavých. Ale ani jejich pátrání nic nepřineslo, ba naopak, jako by se propadli do země stejně jako ona, zůstala po nich jen jejich maska.

# data[].attributes.body
Tradiční brazilský karneval, běžně doprovázený hlasitou rytmickou hudbou, se tentokrát nesl ve znamení hrobového ticha. Dlouhé přípravy a přehlídku pestrých kostýmů a masek zhatil nezvaný host. Dav lidí přilákal noční můru, která se nenechala nikterak pobízet a začala řádit. Mezi přítomnými lidmi vyvolala obrovský rozruch, panikařící lidé hlasitě křičeli a okamžitě se rozutekli do všech směrů hledat bezpečný úkryt. Ne všichni však stihli zareagovat včas a stali se obětí řádění stvůry, která nadále uniká nejen Ministerstvu kouzel, ale také odvážné výpravě, která se napříč celým světem snaží situaci vyřešit, probudit spící a zatrhnout další útoky.

Výprava odvážných kouzelníků procházela ulicí, kde měl započít karneval. Všude bylo pusto a prázdno. Nikde ani živáčka, tedy alespoň na otevřeném prostoru ulice. Za okny zpoza závěsů nakukovali místní, kteří s obavami ve tváři sledovali dění a pravděpodobně hledali přítomnost stvůry. Ve větru se ulicí vznášelo několik z kostýmu urvaných per a do betonu byly zašlapány zdobené masky, které byly pod tíhou stovek nohou, které přes ně museli přeběhnout zcela poničené. Části kostýmů byly utrouseny v postranních uličkách, které však nikam nevedly, byly slepé, a tak se dá předpokládat, že právě na takových místech Noční můra dopadla své oběti a že jich nebylo vůbec málo.

# data[].attributes.body
V barevných ulicích se neslo veselí a hlasitá hudba. Vše doprovázel smích zúčastněných. Každý na sobě měl barevný kostým bohatě zdobený peřím. Nechyběly ani masky a tak se kdokoliv mohl ukryt v naprosté anonymitě.

Mezi tou barevností se proplížil stín. Vybíral si další oběti a tady je měl naservírované jak na talíři. Mezi davem nasek se proplétaly také dvě osoby. Bylo na první pohled vidět, že do karnevalu nezapadají. Měli ustaraný výraz a i když měli oba výrazné oblečení a masku tak tam prostě neseděli. Rozhlíželi se po ostatních a něco nebo někoho hledali.

"Pardon," omluvil se jeden z nich, když drcl do postavy před ním.

"Hmmm," odpověděla nepřítomně osoba v bohatém karnevalovém kostýmu. Ha! Je někde blízko, tady už lidi začínají pospávat. Všiml si, že vedle domů už je pár lidí opřených a spí hlubokým spánkem. Taky by to mohlo být ze slunka, hudby a pití, ale přeci jen, bylo ještě příliš brzy na to, aby tu spalo více lidí. Zamířil rychle do uličky vedle, všiml si toho stínu, který byl před ním. Musel pracovat rychle než ho stín taky dostane. Přitiskl k sobě ochranný lapač snů a zhluboka se nadechl. Rychle přiskočil k tomu stínu a tasil hůlku.

# data[].attributes.body
Svetlá ani zvuky nás nezmiatli. To niečo bolo tam a my sme to všetci videli. Pomaly sa to presúvalo medzi ľuďmi, ktorí tancovali a smiali sa a nič nezvyčajné si nevšímali. Ani keď padali pod ťažobou spánku ako sa to čierne niečo medzi nimi presúvalo, vyzerali, akoby to bola tá najprirodzenejšia vec. Len si ľahnúť, poskladať sa na najbližší voľný meter a zdriemnúť si. Ani voľný nemusel byť - muklovia sa ukladali na seba, vedľa seba, zarovno jeden druhého aj do rôznych uhlov a tvarov a ani jeden sa pri tom netváril podozrievavo či šokovane.

Nočná mora ťahala za sebou spánok ako plášť a neunikol mu nik. Teda skoro - v jednom kruhu z čerstvo uspatých tiel sa pohla ruka. Našťastie som si to všimla len ja a Nočná mora sa ďalej ťahala do mesta. Hudba neutíchla, ani keď zaspal aj DJ. Počkala som, kým poslední muklovia zaspia a spánok sa presunul za roh na ďalšiu ulicu. Potichu som sa prikradla k hýbajúcej sa ruke a až na môj šepot "som čarodejnica" sa majiteľka ruky prebrala. Keď zbadala všetky uspaté telá okolo, hodila sa mi okolo krku a najtichšie ako vedela sa rozplakala. "Vyriešime to," šepla som jej do ucha.

# data[].attributes.body
Tolik lidí. Všude davy! Stoupám si na špičky ve snaze zahlednout nějakou noční můru, ale bez úspěchu. Tanečnice na svých dechberoucích podpatcích a se svými čelenkami s kilometrovým peřím mě značně převyšují. Snažím se vyškrábat na nějaký vozík, ale jsem ostatní špatně pochopí mou touhu se jen rozhlédnout kolem a nutí mě dělat boky obří osmičky do rytmu samby. Křečovitě se usmívám ve snaze neurazit jejich vozíkovou pohostinnost a při otočkách se urputně rozhlížím všude kolem. Za tribunou zmerčím stín u hloučku slavících, kteří najednou upadají v spánkové kóma. Snažím se protančit k danému místu, a podle drobečků z chrnících osob stopuju příšeru. Najednou stojí přede mnou. Přimhouří oči, párkrát se zavrtí jakoby tančila rozplyne se. Stojím jak opařená a nevím, jestli jsem víc v šoku z toho, že samou radostí ze svobody tančí a dělá si ze mě opičky, nebo že mají noční ďasy možnost se jen tak beze stopy vypařit. Dávalo by to však smysl. Třeba právě proto se dokázaly po světě tak rychle přemisťovat. Místní ostraze předávám informace, jak se postarat o spící občany a vracím se na svou základnu do hotelu. Svým kolegům ihned podám hlášení o svém dnešním pátrání a vydám se do říše snů.

# data[].attributes.body
I přes vzdálený zvuk veselé hudby působilo město zvláštně tiše. Hudba se zdála být tlumená, ačkoliv vyhrávala jen o pár ulic dál. Vyrazili jsme v kostýmech, abychom splynuli s davem a bylo na nás vidět, že jsme se cítili v převlecích trochu nejistě. Byla jsem ráda, že mám na obličeji masku, která zakryje mé rozpaky. Když jsme dorazili k oslavujícím lidem, vše se zdálo být až nereálné. Hudba zněla pořád tlumeně, ačkoliv hudebníci stáli kousek od nás. Lidé tančili, ale jejich výrazy byly prázdné. Zdálo se to jako skutečná noční můra. Cítili jsme za námi temnotu, ale jakmile se kdokoliv otočil, zahlédli jsme maximálně mizící stín za rohem. Mihotal se úplně na okraji zorného pole. Kdyby z rozpálených ulic i těl tanečníků nesálalo až dusné horko, byla bych přísahala, že je poblíž mozkomor. Okolní veselí se zdálo být hrané a předstírané, ačkoliv lidé to možná ani netušili. Dost možná byli uvězněni ve svých myšlenkách, bez vědomí toho, jaká je realita kolem. Melodie byla po chvíli monotónní, hudebníci měli stejné křečovité úsměvy. Proplétali jsme se davem a hledali stopy po přízraku, tomu se ale stále dařilo unikat. Občas nám pod nohami zakřupala část nějaké odhozené masky. Pátráme vytrvale dál. Nevzdáme to.

# data[].attributes.body
Ono být takovým detektivem na karnevalu v Riu je nevděčnej job. Tady prostě nic nenajdeš, nikdo nic neviděl. Všichni se baví, všichni vypadají jinak. Ale v té hromadě barev jsou věci, kterých si všimnete. A zrovna noční můra v Riu je jak pěst na oko. Ono se o nich dá říct ledasco, ale že by hýřili barvami, to zrovna ne. A takový ohňostroj, když je ozáří, tak jim zrovna nepomáhá ani plížení se nocí. Co je horší, tak se k nim zase tak rychle přes ty davy rozjařených lidí zrovna nedostanete. Všechno to peří, lidi, co chtějí tancovat nebo si dokonce myslí, že zrovna když se kolem nich snažíte projít, že chcete tancovat taky… To zrovna moc takovému pronásledování noční můry nepomůže. Snad stokrát se objevila, ale taky stokrát zmizela. Pár lidí dokonce vyděsila, ale to víte, nejspíš si nakonec mysleli, že je to jen ne moc povedená maska. Tak z toho pátrání zrovna nic nebylo. Šéf vyváděl, myslím si, že mě považuje za naprosto neschopnýho břídila. Aspoň jsem mu do toho hlášení namaloval jednu tanečnici, ale asi to dostatečně neocenil. Jestli prý nezačnu pořádně makat, tak mě suspenduje. Což stejně nevím, co znamená, tak mě to zase tolik neznepokojuje.

# data[].attributes.body
Na návštěvu Ria de Janeira jsem se i navzdory současným neblahým událostem velice těšila. Vždycky jsem se chtěla podívat na karneval. Tolik barev a zvuků, které se všechny slévají dohromady v jednu velkou pulzující oslavu života.

Když jsme tam však dorazili, tak nic nemohlo být vzdálenější od pravdy. V ulicích vládlo mrtvé ticho a nikde se nic nehýbalo. Ale přece! V dálce jsem slyšela tiše hrát nějakou hudbu. Když jsem se přiblížila, tak jsem v ní rozeznala písničku od Zeca Pagodinho. Hrála z rádia na malém opuštěném náměstíčku a čím víc jsem se blížila, tím víc jsem cítila, že mě někdo, nebo něco, sleduje. Uprostřed náměstíčka jsem zahlédla ležet spící účastníky karnevalu a došlo mi to - je to past. Noční můra se sem snaží nalákat všechny, co ještě nespí, aby je mohla taky uspat.

Potichu jsem vycouvala a zavolala posily. Společně jsme obklíčili náměstíčko a vytáhli svoje lapače snů. Jak jsme se blížili do středu (a v mém případě se do toho ještě vlnili v rytmu samby), tak jsme noční můře zatarasili všechny únikové východy a společnými silami jsme jí polapili.

Spáči se začali pomalu zvedat a město i se svou typickou energií se opět začalo probouzet k životu.

# data[].attributes.body
Ze všech koutů k mým uším doléhala hlasitá hudba a zpěv. Cítila jsem jak mi duní v hlavě, jak se mi vrací hořké žaludeční šťávy zpět do krku. Cítila jsem zvláštní tíhu na své hrudi. Tak moc jsem se bála otevřít oči, ale můj vnitřní hlas mi šeptal, že musím jít dál.

Když jsem konečně oči otevřela, zarazilo mě mé zvláštní tunelové vidění. Jak to, že nevidím do periférie? Když jsem se si chtěla promnout oči, narazila jsem do zvláštní pevné věci na mém obličeji. Rukami jsem ohmatávala tu věc až mi došlo, že se jedná o masku. Prudce jsem hlavou začala otáčet kolem, abych zjistila, kde se nacházím. Všude kolem mě se míhaly barvy různých odstínů, světlo odrážející se od třpytek, sem tam se objevila kolem mého obličeje mihla ruka.

Jsem na karnevalu v Brazílii! Vydechla jsem. Karneval byl pravděpodobně plně rozběhnutý. Kolem to vypadalo, že se všichni baví. Nevypadalo to, že by se něco mělo stát. Jakmile jsem se to pomyslela, tak se hudba proměnila. Tóny byly najednou hrubější, skřípavější, temnější. Tanec ustal. Lidé se kolem sebe rozhlíželi. Celý průvod jakoby zahalil temný závoj. A potom přišlo děsivé ticho. Všimla jsem si přízraku v dáli. STŮJ! Zakřičela jsem.

# data[].attributes.body
Pátrání během karnevalu v Riu nebylo vůbec jednoduché. Rej masek dokáže být z určitého pohledu děsivý sám sobě. Tím spíš, když jsem si představila, že by uvnitř pod tou maskou byla skutečná noční můra. I přesto se ale dalo něco dělat. Noční můry ač si myslí, že nás lidi, dokonale znají, není tomu tak. Přece jen znají především to, co se nám zdá a všichni víme, jak daleko to umí být od reality. Stačilo tedy každou masku chvilku pozorovat a brzy se daly odlišit nějaké nesrovnalosti. Nesrovnalosti v pohybu, v gestech, v tanci. Noční můry si myslely, jak na nás vyzrály, když se schovaly do masek doprostřed karnevalu. Ale my přece nejsme žádní hloupí mudlové. Vytasila jsem hůlku, usadila se na tribunu a prostě pozorovala dění kolem sebe. Jedna maska, druhá maska, třetí... a v tom jsem to zahlédla. Bylo to najednou jasné jako facka. Obyčejná chůze. Obyčejné střídání nohou. Něco pro nás naprosto přirozeného je pro můry, které se vznáší, těžká dřina. A právě tady na to doplatily. Nebo alespoň tahle jedna. Dva kroky levou za sebou žádný člověk neudělá. Vlastně ani nemůže. Napřímila jsem hůlku na noční můru v masce a pronesla známé zaklínadlo. Vzduch prorazilo jasné světlo.

# data[].attributes.body
Večerní Rio znovu pulzovalo životem. Ulice se třpytily barvami. Rytmická hudba rozechvívala vzduch i srdce tisíců tanečníků. Jenže tentokrát bylo něco jinak. Davem pomalu proplouvala vysoká postava v temném plášti. Zdálo se, že sama noc jí ukazuje cestu, kudy má jít. Kamkoli pohlédla, smích utichal, zpěv se zadrhával a tanečníkům se začaly plést nohy. Úsměvy pod maskami se měnily v nejistotu, pak ve strach a nakonec v paniku. Stačilo pár okamžiků a mezi tanečníky se ozval první zděšený výkřik. Ti, kolem nichž postava prošla, se rozprchli, jako by je honila sama zubatá. Brzy už prchaly celé skupiny a ulice se zaplavily ve spěchu odhozenými maskami. Jejich prázdné oční otvory vyčítavě hleděly daleko ke hvězdám.

Postava se pro sebe tiše zasmála, když v přímém přenosu viděla, co způsobila. Na strach a hrůzu byla zvyklá. Proto ji překvapilo, když za rohem objevila dosud slavící hlouček lidí. Bubeník bubnoval jako o život, tanečníci se vášnivě kroutili ve víru hudby. Popošla k lidem blíž a zvědavě si je prohlížela. Všichni měli za svými maskami oči zavřené, byli plně pohrouženi do toho, čemu se věnovali. Když se ani po několika minutách nikdo na temného návštěvníka nepodíval, postava nespokojeně zavrtěla hlavou a zmizela v nejbližší uličce.

# data[].attributes.body
Světla, barvy, peří, hudba, tanec. Tma. Byla hlasitější a výraznější než všechno ostatní, ale jakoby ji nikdo jiný neviděl. Nebo nechtěl vidět. Tma měnila tvary a šklebila se tam, kde stíny vytvořily roztažená ústa, kterými polykala radost. Ti, co se do ní zahleděli upadali do spánku, jejich kostými ztráceli barvu a průvod veselí s tanečnicemi a alegorickými vozy se začal měnit v průvod ztracených duší. Světla zhasínala, až zbylo jen jedno jediné, statečně odolávající stínům i přízračné mlze.

V ten moment nás předášedlo vyhodilo vprostřed ulice. Ještě než jsme se posbírali ze země jsme rozsvítili hůlky a někdo odříkával protikletbu. Poslední žárovka zablikala. Zhasla...

Rozsvítila se - a světlo, které se od ní začalo šířit karnevalu navracelo barvy a navracelo zpět do života ty, kteří ještě noční můře nepodlehli naplno. Ne všichni ale byli tak šťastní a tam, kde se můra prvně objevila, zbylo mnoho neklidně spících. Po skupinkách jsme se rozběhli dál do víru města a mezi tančícími světly, lidmi a ohňostroji jsme pátrali po uprchlém stínu.

Prodrali jsme se davem do jedné z postranních uliček, kam radost karnevalu tak tak probleskovala. Prodrali. Ne všichni. Byla jsem obratnější než ostatní. Byla jsem v uličce první. Sama. S noční můrou.

# data[].attributes.body
Karneval v kouzelnické čtvrti zářil létajícími lucernami, zpívajícími maskami a ohňostroji z barevných jisker. Skupina kamarádů, mladých kouzelníků, však nepřišla tančit a bavit se. Pátrali po noční můře, která prý každou půlnoc procházela městem a zanechávala za sebou podivné sny a ponurou náladu. Vyzbrojeni hůlkami, mapou začarovaných uliček a lapači snů se vydali do víru karnevalu. Každý svědek vypověděl něco jiného. Skřítek tvrdil, že zahlédl stín s křídly. Čarodějnice přísahala, že slyšela tiché šeptání. Mluvící havran ukazoval ke starému kolotoči. Kamarádi rozdělili úkoly, sesílali odhalovací zaklínadla a hledali zbytky temné magie. Uprostřed nejhlasitějšího reje se karneval náhle utišil. Z mlhy se na okamžik vynořila vysoká postava zahalená do kouře. Hudba umlkla, masky přestaly zpívat a během několika okamžiků se ulice vylidnily. Jen barevné konfety vířily prázdným náměstím. Než kdokoli stačil zareagovat, noční můra zmizela mezi stíny, jako by se rozplynula ve vzduchu. Kamarádi ji pronásledovali spletí uliček, přes mosty i střechy, ale pokaždé našli jen několik černých per a zvláštně chladný vzduch. Když se nad městem objevilo první ranní světlo, karneval pomalu končil. Noční můra unikla beze stopy. Kamarádi si uvědomili, že některá tajemství nelze vyřešit jedinou nocí. Přísahali, že se příští karneval vrátí připravení pokračovat v pátrání znovu společně.

# data[].attributes.attachment_caption
Srdce se mi strachy svírá, byl to sen či noční můra?

# data[].attributes.attachment_caption
Ve vzpomínkách se plavit, zábavným snem se bavit.

# data[].attributes.attachment_caption
Zase jdeš dnes spát, hezký sen si nech zdát.

# data[].attributes.attachment_caption
Když v noci se zdá krásný sen, je pak krásný celý den!

# data[].attributes.attachment_caption
Pod mořskou hladinou po celý den, honit se ve vlnách - splněný sen.

# data[].attributes.attachment_caption
Volám si do spánku, volám si sen, chci vzlétnout k nebesům, znát cestu ven.

# data[].attributes.attachment_caption
Pod hvězdami letím k tobě, ač ne v realitě, ne v naší době.

# data[].attributes.attachment_caption
Sen je cestou do říše fantazie, kde i nemožné skutečně ožije.

# data[].attributes.attachment_caption
Sen, co stále se mi vrací, do beznaděje mě zatrací.

# data[].attributes.attachment_caption
Sen, co se zdá k ránu, otvírá dni bránu.

# data[].attributes.attachment_caption
Po deseti úkolech zavřít oči jen, přijde noční můra, či nádherný sen.

# data[].attributes.attachment_caption
Usínám, oči se mi klíží, noční můry už se blíží!

# data[].attributes.attachment_caption
Přichází hlavně po zavření očí, za bílých dnů i hlubokých nocí.

# data[].attributes.headline
Port Macquarie - Nicolette Marique Leroy

# data[].attributes.subject
Port Macquarie - Nicolette Marique Leroy

# data[].attributes.headline
Port Macquarie - Newika Shelley Lovecraft

# data[].attributes.subject
Port Macquarie - Newika Shelley Lovecraft

# data[].attributes.body
Kdo je pro me vůdčí osobností? Voldemort. I když měl jistě své mouchy a jeho metody byly jaké byly, když měl nějaký cíl, šel tvrdě za ním - a pokud se mu někdo nepostavil, mohl mu věřit. Socha vymodelovaná z hlíny (jo, je to ruka s hůlkou) a pak nabarvená (původně jsem myslela, že to pujde fixou, ale nějak to nešlo, tak vodovkou. A ten flek na obličeji je ucho, protože dítě chtělo pomáhat a už ji v tom nešlo zabránit).

# data[].attributes.body
Z hlíny jsem vytvořila sochu spícího vůdce blanického vojska, svatého Václava. S mečem v ruce čeká, až bude moci dát za vyučenou všem diktátorům.

# data[].attributes.body
Julius Caesar - Veni, vidi, vici a jeho konec.

# data[].attributes.body
Pro mě největším vůdcem samozřejmě naše kolejní ředitelka madam Žába!

# data[].attributes.body
Madam Žába je rozhodně vůdcem, který si zaslouží můj obdiv. Nejen za to, jak vede zelenou kolej, ale vůbec za to, jak si vede. Její elán, originalita a akčnost i po těch letech na hradě si zaslouží tuto monumentální sochu.

# data[].attributes.body
Ztvárnila jsem Yi Sun-sina, jednoho z největších námořních velitelů historie a dodnes uctívaného korejského národního hrdinu. Proslavil se tím, že během své kariéry neprohrál jedinou námořní bitvu a svým výjimečným velením významně přispěl k obraně Koreje. Dodnes je symbolem odvahy, vytrvalosti a neochvějné služby své vlasti.

# data[].attributes.body
Čaroděj – postava velkého čaroděje, takřka otcovské postavy se opakuje v podobě Merlina, Gandalfa i Brumbála (do jisté míry i Panoramixe, ten ale neměl klobouk)

Princezna Jasmínka – jorkšírka slečny Bibi Anne, sice maličká, ale celou rodinu má pevně pod tlapkou.

# data[].attributes.body
Přemýšlela jsem, jaké vůdčí osobnosti nejvíce důvěřuji a rozhodla jsem se pro Matku Přírodu. Té dokáži uvěřit všechno. Tak jak se k přírodě chováme my, tak se ona chová k nám.

# data[].attributes.body
Jakožto pro bývalou Zmijozelačku mohu za jediného vůdce uznávat Ferdinanda. V prváku jsme to stvrzovali vlastní krví a tak.

# data[].attributes.body
KočkaSan - kočičí vůdce, ten co nakonec ovládne svět, samozřejmě, všichni tu jsou jen pro kočičí pobavení, nedá se svítit...

# data[].attributes.body
Na snímcích je socha domácího skřítka Dobbyho, neboť se stal vůdčí osobností a symbolem svobody pro domácí skřítky. Před takovou sochu patří pak i "největší ponožka na světě".

# data[].attributes.body
Jako vůdčí osobnost jsem si vybrala profesorku McGonagallovou.

# data[].attributes.body
Corvino Candor strážce havrasparského konta. Proslul svým zlatým hárem a péčí o zlato a majetek Havraspáru.

# data[].attributes.body
Byla zde snaha o vymodelování českého prezidenta Petra Pavla.

# data[].attributes.body
Pro svou sochu jsem si vybral osobnost pana Miroslava Tyrše. Především proto, že se jedná o zakladatele Sokola, což je dle mě velice uctyhodné, a oceňuji a obdivuji jeho zápal pro věc, to co vytvořil, a jak motivoval osoby všeho věku k pohybu… a dělá to i mnoho let po své smrti… pravidelně se účastním v Děčíně akce „Tyršův Děčín“ kde se na něj každý rok vzpomíná.

# data[].attributes.body
Vymodelovala jsem sochu bývalé královny Spojeného království Alžbětu II.