# data[].attributes.body
Jaunlatvieši bija kultūras un politikās atmodas kustība 19.gadsimta vidū, kas iestājās par latviešu valodas, kultūras un izglītības attīstību. Tomēr 1918. gadā, kad Latvija pirmo reizi pasludināja savu neatkarību 18. novembrī, šī kustība jau nebija aktīva.

# data[].attributes.body
Bija literārā un sociālā kustība, kas Latvijā norisinājās ap 1890. gadiem. Tās galvenie mērķi bija atbrīvoties no vecās, konservatīvās domāšanas un veicināt latviešu kultūras un valodas attīstību.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
latviešu inteliģences kustība 19. gs. 90. gados, kas aizstāvēja demokrātiskas un sociālistiskas idejas

Laikmeta politiskais, saimnieciskais un sociālais konteksts

19. gs. 80. gadu beigās un 90. gadu sākumā Vidzemes un Kurzemes guberņās notika straujas politiskas, sociālas un ekonomiskas pārmaiņas. Krievijas valdība īstenoja rusifikācijas politiku, ierobežojot Baltijas autonomiju un palielinot krievu valodas nozīmi.

Šajā laikā turpinājās arī strauji urbanizācijas un industrializācijas procesi. Rīga kļuva par ceturto lielāko (aiz Pēterburgas, Maskavas un Varšavas) Krievijas Impērijas rūpniecisko centru, Liepāja un Ventspils - par vienām no lielākajām Krievijas ostām. Kurzemes un Vidzemes guberņās notika straujš urbanizācijas process, piemēram, Rīgas iedzīvotāju skaits pieauga no 169 300 (1881) līdz 282 200 (1897).

Lielākā to daļa - pilsētu iedzīvotāji - bija ienācēji no laukiem, kuri kļuva par strādniekiem rūpniecības, tirdzniecības un transporta uzņēmumos. 1894. gadā Latvijas teritorijā darbojās 282 rūpniecības uzņēmumi, kuros bija nodarbināti 31 259 strādnieki. Krievijas Impērijā strādniekus neaizsargāja sociālā likumdošana, viņu darba apstākļi bija smagi, un darba samaksa salīdzinoši zema. Arī latviešu politiskos un sabiedriskos darbiniekus, kuri grupējās ap Rīgas Latviešu biedrību (RLB), neinteresēja strādnieku problēmas. Sociālo jautājumu aktualitāte, protests pret cara režīma īstenoto rusifikācijas politiku, muižnieku privilēģiju saglabāšanās un 60.-70. gadu nacionālās (tautiskās) kustības pasivitāte kļuva par pamatu tam, lai rastos jauna intelektuāla kustība. Tā ieguva apzīmējumu "Jaunā strāva".

Kustības nosaukums, tā etimoloģija

Kustības nosaukums apzīmē jaunu idejisku virzienu (vārdu "strāva" 19. gs. beigās lietoja ar nozīmi "straume"). Jēdziens "Jaunā strāva" attiecībā uz latviešu politisko un sabiedrisko kustību pirmo reizi lietots Jāņa Bērziņa rakstā "Jaunā strāva latviešu tautā" laikrakstā "Dienas Lapa" 11.07.1889. numurā. Raksta autors apzīmējumu "Jaunā strāva" attiecināja uz latviešu studentiem un citiem intelektuāļiem, kuri nevis norobežojas no sociāli "zemākajām" un mazāk izglītotajām latviešu sabiedrības grupām, bet darbojas to interesēs, cenšoties izglītot un aizstāvēt viņu tiesības. Jēdzienus "Jaunā strāva" un "jaunstrāvnieki" līdz 19. gs. 90. gadu beigām lietoja samērā reti, biežāk - pēc kustības sagrāves 1897. gadā un 1905. gada revolūcijas Latvijā.

Kopsavilkums par kustību

Precīzu kustības sākuma laiku nav iespējams noteikt. Jaunās strāvas aizsākumi meklējami 19. gs. 80. gadu beigās, kad latviešu studenti Tērbatas, Pēterburgas un Maskavas universitātēs sāka veidot jaunas organizācijas un periodiskos izdevumus ("Austrums", 1885-1906, "Pūrs", 1891-1893) un izvirzīja jaunu (sākotnēji izteikti kritisku, racionālu un demokrātisku, vēlāk arī sociāldemokrātisku) dienas kārtību. Līdzās politiskiem, sociāliem un ekonomiskiem jautājumiem jaunstrāvnieki interesējās arī par literatūras un mākslas attīstības tendencēm. Viņi asi kritizēja tā laika latviešu daiļliteratūrā valdošo nacionālo romantismu, ideālismu un individuālismu. Tā vietā jaunstrāvnieki aicināja pievērsties reālismam un runāt par sabiedriski nozīmīgām tēmām.

Jaunstrāvnieki savas idejas izplatīja galvenokārt ar laikraksta "Dienas Lapa" (dibināts 1886. gadā) starpniecību, kas bija viens no tā laika populārākajiem latviešu laikrakstiem. Sākotnēji "Dienas Lapa" ieņēma mēreni liberālu un nacionāli kritisku pozīciju pret RLB aprindām un citiem pilsoniskajiem laikrakstiem. Pirmais "Dienas Lapas" redaktors bija Fricis Bergmanis, kurš 1884. gadā izdeva pirmo strādniecības problemātikai veltīto darbu latviešu valodā ("Fabrikas strādnieks 19. gadusimtenī"). Kritiskā tendence pastiprinājās pēc 1888. gada, kad par "Dienas Lapas" redaktoru kļuva Pēteris Stučka, vēl vairāk pēc 12.1891., kad par redaktoru kļuva Rainis. 1890.-1892. gadā Krievijas universitātēs studējošie latvieši tuvāk iepazinās ar sociālisma idejām. Rakstu krājums "Pūrs" 1892. gadā saturēja teorētiskus rakstus par sociālisma pamatprincipiem. Sociālisma idejas Jaunās strāvas dalībnieku vidū kļuva populāras 1892.-1893. gadā, sevišķi pēc "Dienas Lapas" redaktora Raiņa brauciena uz Šveici 1893. gada rudenī, kur viņš piedalījās II Internacionāles 3. kongresā. Šveicē Rainis iepazinās ar vienu no Vācijas sociāldemokrātu līderiem Augustu Bēbeli ( Ferdinand August Bebel) un nelegāli ieveda Latvijā sociālistisko literatūru. "Dienas Lapa" publicēja dažādu sociālistisko darbu fragmentus un propagandēja sociālisma idejas.

No 1893. gada laikraksts "Dienas Lapa" kļuva par neapšaubāmu Jaunās strāvas centru. Tieši Raiņa darbības laiks "Dienas Lapas" redaktora amatā bija arī kustības kulminācijas laiks. 90. gadu vidū notika mēģinājumi jaustrāvnieku vadībā organizēt strādnieku kustību. 1894.-1897. gadā jaunstrāvnieki turpināja kritizēt nacionālistus ("tautisko kustību") un izplatīja sociālisma idejas. Pēc P. Stučkas kļūšanas par "Dienas Lapas" redaktoru 1895. gadā laikraksts kļuva mērenāks.

Jaunstrāvnieku ietekmē 19. gs. 90. gados attīstījās strādnieku kustība Rīgā, Liepājā un citviet. 10.1896. Latvijā notika pirmie organizētie strādnieku streiki. To vadībā bija arī jaunstrāvnieki (piemēram, Dāvids Bundža). Lai apturētu sociālisma ideju propagandu, cara režīms pastiprināja cenzūru pret "Dienas Lapu" un 05.1897. veica kratīšanas (138) un jaunstrāvnieku arestus. 77 jaunstrāvniekus arestēja, bet 10 aizbēga. Jaunstrāvnieku lietu izmeklēšana un iztiesāšana noslēdzās 31.03.1899. Kopumā tiesāja 87 jaunstrāvniekus - 60 tika piespriests cietumsods vai izsūtījums. Vairāki jaunstrāvnieki (Miķelis Valters, Emīls Skubiķis, Ernests Rolavs, Fricis Roziņš u. c.) devās trimdā uz ārzemēm, 1899. gadā apvienojoties Rietumeiropas latviešu sociāldemokrātu savienībā. Pirms tam, 05.1898. Amerikas Savienotajās Valstīs (ASV), Bostonā, D. Bundža bija izveidojis "Latviešu sociāldemokrātu savienību". Pēc 1897.-1899. gada represijām Jaunās strāvas kustība faktiski beidza pastāvēt, lai gan tās aizstāvētās idejas turpināja propagandēt latviešu sociālistu izdevumi trimdā (laikraksts "Auseklis"), slēptā un mērenākā formā - arī izdevumi Latvijā (piemēram, laikraksti "Mājas Viesis" un "Dienas Lapa").

Kustības ideoloģiskie un praktiskie mērķi

Jaunās strāvas kustība bija idejiski daudzveidīga, nenoteikta un mainīga. Sākotnēji tajā dominēja demokrātiskas un nacionālas idejas. Pakāpeniski palielinājās interese par sociālistiskām idejām (no 1894. gada tās kļuva noteicošās), kuru izplatīšana Krievijas Impērijā bija aizliegta. Jaunstrāvnieki virspusēji interesējās par dažādām modernajām, radikālajām un opozicionārajām idejām. Tādēļ viņu vidū pastāvēja liela uzskatu dažādība un mainība. Tas attiecās arī uz sociālisma idejām, kuras pauda gan dogmatiska marksisma, gan sociāldemokrātijas, gan anarhisma un citi pārstāvji. Jaunstrāvnieki iestājās par kārtu privilēģiju atcelšanu, sieviešu emancipāciju un strādnieku tiesībām, kritizēja tautiski pilsonisko aprindu augstprātību, pasivitāti un to šauri merkantilās intereses. Jaunstrāvnieki popularizēja zinātnes sasniegumus. Viņu uzskatos liela nozīme bija darvinismam, materiālismam un ateismam. Kopumā jaunstrāvnieki iestājās par latviešu sabiedrības emancipāciju un modernizāciju, ciešākām saitēm ar tā laika Eiropas intelektuālo domu.

Jaunās strāvas praktiskie mērķi saistījās ar sabiedrības, sevišķi strādnieku, izglītošanu. Kustības dalībnieki aktīvi piedalījās dažādu strādnieku biedrību ("Auseklis", Cerības biedrība, Pavasara biedrība, Jonatana biedrība) darbībā, piemēram, to organizētajos jautājumu un atbilžu vakaros. Kopumā 19. gs. 90. gadu otrajā pusē dažādās Rīgas strādnieku organizācijās bija 15 000 biedru; piemēram, strādnieku un amatnieku Jonatana savstarpējās palīdzības biedrībā jautājumu un atbilžu vakaros 1894.-1895. gadā, kuros uzstājās jaunstrāvnieki, kopumā piedalījās 17 000 klausītāju. Daļēji jaunstrāvnieku ietekmē legālo strādnieku biedrību vadībā arvien lielāka nozīme bija sociālistiski noskaņotiem strādniekiem.

Jaunstrāvnieki piedalījās arī nelegālo strādnieku organizāciju (pulciņu) veidošanā un darbībā. Pirmo nelegālo strādnieku pulciņu Latvijas teritorijā izveidoja jaunstrāvnieks E. Rolavs 1893. gadā Liepājā. Jaunstrāvnieki piedalījās arī Rīgas nelegālo strādnieku pulciņu veidošanā, 1. maija svinību un streiku organizēšanā.

Jaunstrāvnieku praktiskā darbība izpaudās arī aktīvā polemikā ar pilsoniskajām aprindām visdažādākajos jautājumos. Savas idejas viņi centās izplatīt, darbojoties gan publicistikā, gan rakstniecībā. Plašu rezonansi tā laika sabiedrībā guva 1894. gadā uzvestā Aspazijas luga "Zaudētās tiesības", kuras aktualizēja sieviešu līdztiesības jautājumu.

Kustības organizatoriskā struktūra un tās izmaiņas

Jaunās strāvas kustība bija vāji organizēta. Sākotnēji jaunstrāvnieki organizējās studentu pulciņos Maskavas, Pēterburgas un Tērbatas universitātēs. Īpaši nozīmīga bija Tērbatas latviešu literāri zinātniskās biedrības (t. s. Pīpkalonija, izveidota 11.1888.) darbība, kuras viens no izveidotājiem bija Eduards Veidenbaums. Vēlāk tajā iestājās vairāki ievērojami jaunstrāvnieki (Pauls Dauge, Kārlis Kasparsons, F. Roziņš u. c.). Studenti uzstājās ar priekšlasījumiem, kurus vēlāk publicēja krājumā "Pūrs" (1891-1893).

Jaunstrāvnieki nesekmīgi mēģināja izveidot sociāldemokrātisku organizāciju. Tam par šķērsli bija personiskas ambīcijas un domstarpības par to, vai jāturpina legāla vai nelegāla darbība. 06.1894. notika nelegāla jaunstrāvnieku sapulce Raiņa dzīvoklī Rīgā, kurā piedalījās 30 cilvēki. 12.1894. notika otra apspriede "Dienas Lapas" redakcijā. 01.1895. sapulcē ievēlēja "Centrālo komiteju" (priekšsēdētājs P. Stučka, kasieris Rainis), tomēr tā neko nepaveica. Vājā organizētība un konspirācijas neievērošana atviegloja cara režīmam kustības sagrāvi 1897. gadā.

Interese par demokrātiskām idejām, cīņa par plašu sabiedrības grupu tiesībām, aktīva dalība biedrību darbībā un darbība laikrakstā "Dienas Lapa" liecināja, ka idejiski un organizatoriski Jaunā strāva kā latviešu inteliģences kustība bija pēctecība jaunlatviešu kustībai.

Kustības publikācijas un to ietekme uz sabiedrību

Jaunstrāvnieku publicistiskajai darbībai bija liela ietekme uz tā laika latviešu sabiedrību. Sevišķi tas sakāms par "Dienas Lapu", kas 19. gs. 90. gados bija viena no populārākajām latviešu avīzēm. Laikraksts aktīvi polemizēja par sabiedrībai aktuāliem jautājumiem. Nozīmīga bija Jāņa Jansona-Brauna uzstāšanās Jelgavas Latviešu biedrības organizētajos Brīvības svētkos Jelgavā 30.08.1893. Viņa nolasīto referātu "Domas par jaunlaiku literatūru" vēlāk publicēja "Dienas Lapa" (grāmatā 1894. gadā). J. Jansona-Brauna darbs ievadīja jaunu laikmetu latviešu literatūrā, kurā līdz pat 1905. gada revolūcijai Latvijā dominēja reālisms un sabiedrības intereses. "Dienas Lapas" publicētajiem sociālistiskiem rakstiem bija liela ietekme uz strādnieku kustības attīstību Latvijā.

Kustības dalībnieku un līderu raksturojums

Jaunās strāvas kustības kodolu un arī vairākumu veidoja Krievijas universitāšu studenti (E. Veidenbaums, Rainis, J. Jansons-Brauns, P. Stučka, Aleksandrs Dauge, P. Dauge, K. Kasparsons, F. Roziņš u. c.). To var uzskatīt par pirmo latviešu intelektuāļu kustību. Liela daļa nāca no turīgu latviešu zemnieku ģimenēm (P. Stučka, F. Roziņš u. c.). Jaunstrāvnieku kustības līderi bija E. Veidenbaums, Rainis un J. Jansons-Brauns. E. Veidenbauma radikālā dzeja pēc viņa pāragrās nāves 1892. gadā iedvesmoja un aizrāva latviešu jaunatni.

Kustības darbības rezultāti

Jaunā strāva bija pirmā latviešu intelektuālā kustība, kas nostājās opozīcijā pastāvošajam politiskajam režīmam. Tā kļuva arī par pirmo kustību, pret kuru tika vērstas tik plašas cara režīma represijas. Jaunās strāvas sagrāves rezultātā radās pirmā latviešu politisko emigrantu grupa, kas darbojās ASV, Lielbritānijā un Šveicē. Jaunstrāvnieks D. Bundža no 04.1898. ASV izdeva mēnešrakstu "Auseklis". 12.1898. no Latvijas aizbēgušie jaunstrāvnieki Hermanis Punga un E. Rolavs izlaida pirmo iespiesto nelegālo uzsaukumu strādniekiem latviešu valodā. To vairākos tūkstošos eksemplāru izplatīja Latvijā, veicinot Rīgas dumpja (1899) sākumu.

Kustības ietekme uz sava laikmeta norisēm un plašākā vēstures kontekstā

Jaunā strāva radīja lūzumu latviešu sabiedriskās domas attīstībā, popularizējot daudzas modernas Eiropas idejas. Tā pirmo reizi runāja par strādnieku un sieviešu tiesībām, aktualizēja zinātnes lomu un veicināja jauna virziena attīstību latviešu literatūrā un mākslā. Līdz ar to jaunstrāvnieki veicināja Latvijas modernizāciju.

No jaunstrāvnieku vidus nākuši vairāki ievērojami Latvijas Republikas politiķi: M. Valters, Rainis, A. Dauge, K. Kasparsons un citi. Jaunstrāvnieks M. Valters pēc piespiedu došanās trimdā uz Šveici 1903. gadā žurnālā "Proletārietis" pirmo reizi izvirzīja Latvijas neatkarības ideju. Vēlāk viņš norādīja, ka šī ideja pirmo reizi radusies apcietinājuma laikā 1897. gadā. No jaunstrāvnieku vidus nāca arī vairāki vēlākie latviešu komunistu līderi: P. Stučka, F. Roziņš un citi.

Jaunā strāva kļuva par sākumu Latvijas sociāldemokrātiskajai kustībai. Jaunās strāvas sagrāve liedza strādnieku kustībai legālas attīstības iespējas, radikalizējot to un veicinot 1905. gada revolūcijas notikumus. Neilgi pēc jaunstrāvnieku tiesāšanas Rīgā sākās strādnieku nemieri (Rīgas dumpis, 05.-17.05.1899.), Rietumeiropā izveidojās pirmā latviešu sociāldemokrātiskā organizācija un Latvijā attīstījās nelegālā strādnieku kustība. 1904. gadā nelegāli tika izveidota Latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku partija (no 1906. gada - Latvijas Sociāldemokrātija, no 1918. gada - Latvijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija), kura līdz pat 20. gs. 30. gadiem bija populārākā Latvijas partija.

Atspoguļojums litaratūrā un kino

Jaunās strāvas kustība atspoguļota jaunstrāvnieka Augusta Deglava romānā "Rīga" (pirmā daļa "Patrioti", 1910-1911; otrā daļa "Labākās familijas", 1920) un Pāvila Gruznas romānos "Jaunā strāva" (1946) un "Bursaki" (pirmizdevums 1914. gadā), spēlfilmā "Kā gulbji balti padebeši iet" ( režisors Pāvels Armands, 1956).

Autora ieteiktie papildu resursi

# data[].attributes.attachment_link.description
latviešu inteliģences kustība 19. gs. 90. gados, kas aizstāvēja demokrātiskas un sociālistiskas idejas

# data[].attributes.body
Iedzīvotāji sacēlās pret Krievijas impērijas varu, prasot lielākas politiskās un sociālās brīvības. Šis periods bija pilns ar streikiem, demonstrācijām un pat bruņotiem sadursmēm.

# data[].attributes.attachment_link.description
1905. gada revolūcija bija viens no lielākajiem politiskajiem satricinājumiem Krievijas Impērijas vēsturē, kas būtiski ietekmēja gan visas impērijas, gan arī Latvijas teritorijas turpmāko vēsturi un radīja priekšnoteikumus svarīgām izmaiņām valsts politiskajā un sociālajā attīstībā.

# data[].attributes.body
Tika izveidoti Pirmā pasaules kara laikā, lai apvienotu latviešu karavīrus cīņā pret Vācijas impēriju. Šie bataljoni sākotnēji tika izveidoti 1915. gadā, un to mērķis bija izmantot latviešu karavīru zināšanas un prasmes, jo viņi labi pārzināja vietējo teritoriju.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljona karogs ar uzrakstu "Nebēdaities kara vīri, sidrabota saule lēc" (1915).

1. latviešu strēlnieku brigāde bija latviešu strēlnieku bruņots formējums, kura vienības piedalījās Pirmā pasaules kara kaujās no 1915. līdz 1918. gadam. Brigādi izveidoja 1916. gada 3. novembrī un tās komandieris bija ģenerālis Augusts Ernests Misiņš (no 6.11.1916.), pulkvedis Georgs Karlsons (no 13.3.1917.), pulkvedis Kārlis Goppers (no 7.4.1917.), pulkvedis Mārtiņš Peniķis (no 6.10.1917.). 1917. gada 30. decembrī 1. latviešu strēlnieku brigāde tika pārdēvēta par 1. latviešu strēlnieku divīziju (komandieris pulkvedis Gustavs Mangulis) un iekļauta latviešu strēlnieku korpusā. Pēc Brestļitovskas miera līguma nosacījumiem 1918. gada 6. aprīlī latviešu strēlnieku vienības tika demobilizētas.

Bataljonu izveide

1. Daugavgrīvas un 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljonu sāka veidot 1915. gada 16. augustā, 3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljonu 1915. gada 26. augustā, bet to formēšanu pabeidza 14. oktobrī apstākļos, kad Vācijas Impērijas karaspēks jau bija okupējis Kurzemes guberņu un plānoja ieņemt Rīgu. Tie tika formēti no brīvprātīgajiem jaunekļiem 17-20 gadu vecumā. 4. Vidzemes latviešu strēlnieku bataljonu sāka veidot 1915. gada septembrī, bet pabeidza 1916. gada 2. februārī. To formēja no jau agrāk citās Krievijas karaspēka daļās iesauktajiem latviešiem.

Sākotnēji katrā bataljonā bija četras rotas un piecas komandas - izlūku, ložmetēju, jātnieku-spridzinātāju, sakaru un saimniecības. Bataljona personālsastāvs - 26 virsnieki, 7 ārsti un ierēdņi, 1246 instruktori un kareivji. Tajā bija arī 164 zirgi, 4 ložmetēji un 47 rati. Katrā bataljonā izveidojās savs kara orķestris. 1916. gada vasarā katrā bataljonā izveidoja papildus divas rotas.

Pulku izveide

1916. gada 3. novembrī latviešu strēlnieku bataljonus pārveidoja par pulkiem. Pulkā bija astoņas rotas un astoņas komandas - ložmetēju, sapieru, jātnieku izlūku, kājnieku izlūku, sakaru, policijas, ieroču lasīšanas un tranšeju lielgabalu. Personālsastāvs - 50 virsnieki, 7 ārsti un ierēdņi, 1497 instruktori un kareivji, 8 savvaļnieki. Tajā bija arī 290 zirgi un 104 rati. 5. Zemgales, 6. Tukuma, 7. Bauskas un 8. Valmieras latviešu strēlnieku pulkus apvienoja 2. latviešu strēlnieku brigādē.

Tādējādi latviešu strēlnieku brigādes četros pulkos kopā bija jābūt 200 virsniekiem, 28 ārstiem un ierēdņiem, 5988 instruktoriem un kareivjiem un 32 savvaļniekiem.

1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulks (komandieri: pulkvežleitnants Rūdolfs Bangerskis (25.8.1915.-18.11.1916.), pulkvedis Georgs Karlsons (18.11.1916.-13.3.1917.), pulkvežleitnants Frīdrihs Briedis (no 13.3.1917.), simbols: uzlecoša saule ar krustotiem šķēpiem, devīze: "Nebēdaities kara vīri, sidrabota saule lēc")

2. Rīgas latviešu strēlnieku pulks (komandieris pulkvedis Jānis Francis (no 11.9.1916.), kapteinis Roberts Kļaviņš (vietas izpildītājs no 28.6.-24.9.1916.), pulkvežleitnants Eduards Pēteris Pauls (no 24.9.1916.), pulkvedis Rūdolfs Bangerskis (vietas izpildītājs 28.11.-30.12.1916.), pulkvedis Mārtiņš Peniķis (no 30.12.1916.), simbols: Pērkona roka met zibeņus uz tēvijas ienaidniekiem, devīze: "Tēvu zemei grūti laiki, dēliem jāiet palīgā")

3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulks (komandieris pulkvedis Jānis Kalniņš (no 28.9.1915.), simbols: ozols ar varavīksni, devīze: "Uz ežiņas galvu liku, sargāt savu tēvu zemi")

4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulks (komandieris pulkvežleitnants Eduards Pēteris Pauls (no 12.10.1915.), pulkvedis Ansis Zeltiņš (no 18.3.1916.), Rūdolfs Bangerskis (aizvietotājs 27.1.-11.2.1917.), pulkvedis Ansis Zeltiņš (no 11.2.1917.) simbols: uzlecoša saule ar zobenu un ozola zaru pār to).

Pirmo kauju 1915. gada 25. oktobrī Tīreļa purvā sāka 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljona 2. un 3. rotas, pirmos kritušos latviešu strēlniekus 28. oktobrī apglabāja Meža kapos, kur tika likts pamats vēlākajiem Brāļu kapiem. 1915. gada 29. oktobrī 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljona 1. rota poručika F.Brieža vadībā apturēja vācu karaspēka virzīšanos uz Rīgu netālu no Vidzemes un Kurzemes guberņu robežas pie Misas upes, bet novembra sākumā 2. Rīgas un 3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljoni atsita vācu uzbrukumu Slokai. 1916. gada martā un jūlijā 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljons piedalījās kaujās pie Ķekavas.

Ziemassvētku un Janvāra kaujas

1916. gada 23. decembrī (5. janvārī pēc jaunā stila) 5.00 no rīta 1.latviešu strēlnieku brigādes pulki pārrāva vācu nocietinājumu līniju un ieņēma teritoriju vācu aizmugurē apmēram 3 kilometru dziļumā. Tomēr uzbrukums apstājās, jo netika piesūtītas rezerves. 5. janvāra vakarā vairāku vāciešu pretuzbrukumu rezultātā šo frontes pārrāvuma vietu neizdevās noturēt, un strēlnieku daļām bija jāatkāpjas izejas pozīcijās. 1.brigādes zaudējumi šajā kauju dienā vien pārsniedza 2500 karavīru - kritušo, ievainoto un bez vēsts pazudušo.

Pēc ģenerāļa Auzāna aplēsēm 1. latviešu brigādē Ziemassvētku kauju laikā piedalījās 5917 strēlnieki. Kauju laikā krituši, ievainoti un pazuduši bija 62 virsnieki un 2857 kareivji, no tiem 5. janvārī, pirmajā kaujas dienā, 53 virsnieki un 2274 kareivji. Visvairāk virsnieku zaudēja 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulks: kritušus - 3, ievainotus un kontuzētus - 15, pazudušus - 2, kopā - 20 virsniekus; tad 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulks - krituši - 3, ievainoti un kontuzēti 10, pazudis 1, un 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulks: ievainoti 7 virsnieki. Cietušo kareivju skaits vismazākais bija 1. pulkā (591), pārējos pulkos gandrīz vienāds - ap 700 kareivju.

Janvāra kaujas norisinājās no 23. līdz 31. janvārim un tajās līdzās krievu armijas daļām piedalījās 1. latviešu brigāde un 2. latviešu brigādes 5. Zemgales un 6. Tukuma pulks. Pēc ģenerāļa Auzāna aplēsēm Janvāra kaujās 1. latviešu strēlnieku brigādē bija krituši, ievainoti un pazuduši 65 virsnieki (krituši ne vairāk kā 23) un 2736 kareivji, no tiem krituši ne vairāk par 437.

Pēc Oktobra revolūcijas 1917. gada 30. decembrī 1. latviešu strēlnieku brigāde tika iekļauta jaunizveidotajā latviešu strēlnieku korpusā, kuru komandēja pulkvedis Jukums Vācietis. Korpuss sastāvēja no divām divīzijām, kuras komandēja Gustavs Mangulis un Pēteris Avens. Pēc Brestļitovskas miera līguma nosacījumiem 1918. gada 6. aprīlī Krievijas Padomju valdība izdeva rīkojumu par latviešu strēlnieku pulku demobilizāciju un latviešu strēlnieku divīzijas izveidi Sarkanās armijas sastāvā.

Ludvigs Adlers, 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulka praporščiks. 1917. gada 12. janvārī pie Ložmetējkalna stājās kritušā rotas komandiera vietā, smagi ievainots, turpināja kauju, līdz atsita pretinieku. Pēc tam bezsamaņas stāvoklī tika evakuēts, ievainojuma dēļ zaudēja kreiso roku. Apbalvots ar Vladimira ordeņa IV šķiru.

Rūdolfs Bangerskis, 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulka kapteinis, vēlāk pulkvežleitnants, pulka komandieris (25.8.1915.-18.11.1916.), vēlāk 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulka pulkvedis, vēlāk latviešu strēlnieku brigādes štāba priekšnieks. 1917. gada 17. janvārī kaujā pie Ložmetējkalna personiski veica izlūkošanu un noskaidroja frontes stāvokli, zem tiešas un niknas apšaudes veda pulku durkļu cīņā un atkaroja zaudētās pozīcijas.

Leopolds Berkolds, 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulka poručiks. 1917. gada 12. janvārī pie Ložmetējkalna ar rezerves rotu devās uzbrukumā, apturēja vāciešus un nodrošināja latviešu strēlnieku pozīciju labā spārna stāvokli. Šajā kaujā tika smagi ievainots.

Jānis Bērziņš, 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljona, vēlākā pulka, kapteinis no 1915. gada beigām. Apbalvots ar Staņislava II, III šķ., Annas II, III, IV sķ. Vladimira IV šķ. ordeņiem. 1917. gada 21. augustā pie Šmīziņa kroga Mazās Juglas tuvumā ar izlūku un sapieru komandām pēc krievu karaspēka atkāpšanās noturēja fronti, atsita visus vācu uzbrukumus līdz pat atkāpšanās pavēles saņemšanai.

Frīdrihs Briedis, 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulka kapteinis, vēlāk pulkvedis, pulka komandieris (no 13.3.1917.). No 1915. gada 1. augusta 1. rotas komandieris, 1915. gada 16. oktobrī piedalījās kaujās pie Misas upes, 1916. gada 8. martā smagi ievainots kaujā pie Ķekavas. 1916. gada 23. decembrī ar savu bataljonu bez artilērijas sagatavošanas pirmais pārrāva vāciešu dzeloņstiepļu aizžogojumus un sīvā cīņā izsita pretinieku no pozīcijām. Piedalījās vācu smagās baterijas saņemšanā, tika smagi ievainots. Apbalvots ar Jura krusta IV šķ., Jura Zelta zobenu. Vladimira IV šķ., Annas II, III, IV šķ., Staņislava II, III šķ. ordeņiem. Par varonību Ziemassvētku kaujās iecelts par pulka komandieri.

Roberts Žanis Briesma-Briesme, poručiks 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulkā no 1916. gada 11. aprīļa. 1916. gada 23. decembrī pēc vācu frontes pārraušanas pie Mangaļiem ar savu rotu uzbruka Skangaļu mājām, ienaidnieka ugunī durkļu cīņā iekaroja 3 blindāžas. Apbalvots ar Staņislava IV šķ., Vladimira IV šķ. ordeņiem, Jura krusta IV šķ.

Ansis Zeltiņš, pulkvedis, 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulka komandieris. 1916. gada 23. decembrī Ziemassvētku kaujās ar savu pulku sīvā cīņā ieņēma vācu nocietinātās blindāžas, kur saņēma vairākus gūstekņus un ložmetējus. Tajā pašā vakarā, kad pretinieku spiediena dēļ latviešu daļas atkāpās uz pirmās līnijas ierakumiem, viņš sapulcēja atlikušos karavīrus un ar tiem aizstāvēja ieņemtā rajona labo spārnu līdz atiešanas pavēles saņemšanai. 1917. gada 12. janvārī pie Ložmetējkalnā zem iznīcinošas ložmetēju un mīnmetēju uguns pirmajās līnijās atkal ieņēma nocietinātās zemnīcas un noturēja tās līdz vakaram nepārtrauktā ienaidnieka ugunī. Apbalvots ar vairākiem Annas un Vladimira ordeņiem, par nopelniem Ziemassvētku kaujās - ar Jura zobenu. Jura krusta IV šķ. viņam piešķīruši paša kareivji. Apbalvots arī ar Serbijas karaļa Karadžordževiča IV šķ. ordeni. Ievainots pie Ložmetējkalna, arī pie Juglas.

Eduards Ķencis, 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulka podporučiks (leitnants), dzimis 1896. gadā, kritis 1916. gada 8. marta kaujā pie Ķekavas.

Teodors Pīrāgs, 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljona 2. rotas podporučiks, dzimis 1893. gadā, ievainots 1916. gada 8. martā pie Ķekavas. Miris 15. martā, pēc nāves paaugstināts poručika pakāpē.

# data[].attributes.attachment_link.title
1. latviešu strēlnieku brigāde - Vikipēdija

# data[].attributes.attachment_link.description
1. latviešu strēlnieku brigāde bija latviešu strēlnieku bruņots formējums, kura vienības piedalījās Pirmā pasaules kara kaujās no 1915. līdz 1918. gadam. Brigādi izveidoja 1916. gada 3. novembrī un tās komandieris bija ģenerālis Augusts Ernests Misiņš (no 6.11.1916.), pulkvedis Georgs Karlsons (no 13.3.1917.), pulkvedis Kārlis Goppers (no 7.4.1917.), pulkvedis Mārtiņš Peniķis (no 6.10.1917.).

# data[].attributes.body
Latvijas Republikas dibināšana notika 1918. gada 18.novembrī, kad tika pasludināta Latvijas neatkarība no Krievijas un Vācijas impērijas. Šis notikums norisinājās pēc Pirmā pasaules kara beigām, laikā, kad Eiropā mainījās valstu robežas un sabruka impērijas.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Un tas nebūt nebija unikāls gadījums. Arī Čehoslovākijas neatkarību vairākas rietumvalstis atzina labu laiku pirms tās oficiālas proklamēšanas.

Visai neskaidra apvienošanās

Neskatoties uz vairākiem agrākiem datumiem, par oficiālo Latvijas Republikas proklamēšanas dienu pieņemts uzskatīt 1918. gada 18. novembri. Šajā dienā politiķiem bija iespējams apliecināt savu valstsgribu Latvijas galvaspilsētā un uzreiz izveidot arī valdību. Agrāk, vācu okupācijas apstākļos, to nebija iespējams izdarīt. Arī Igaunijā un Lietuvā, kuras formāli savu neatkarību pasludināja agrāk, nacionālās valdības sāka reāli darboties tikai pēc 1918. gada 11. novembra, kad Vācija atzina sakāvi 1. pasaules karā.

Latvijas Republikas proklamēšanas process nebija viegls. Politiskās ķildas neatkarības oficiālo pasludināšanu aizkavēja par veselu nedēļu. LPNP, kuru bija atzinusi Lielbritānija, kavējās sasaukt kopsapulci, lai pieņemtu lēmumu par valsts pasludināšanu. Tāpat LPNP radās grūtības sarunās ar ietekmīgāko Latvijas politisko partiju - Latvijas Sociāldemokrātisko strādnieku partiju, kuras pārstāvji kopā ar vairāku citu latviešu politisko partiju pārstāvjiem kopīgi darbojās neformālajā Demokrātiskajā blokā.

# data[].attributes.attachment_link.description
Par to, kā 1918, gadā Latvieši prata vienoties un valsts tapa. Valsts dibinātāji, ieskats jo daudzajās pretrunās un nezināmajos.

# data[].attributes.body
1919. gada sākumā Latvijā norisinājās kampaņa, kurā vācu un krievu spēki mēģināja atgūt kontroli pār Latviju. Tomēr Latvijas armija, sadarbojoties ar sabiedrotājiem, tos atvairīja.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bermontiāde (kr. бермондтовщина) - t.s. Rietumkrievijas brīvprātīgo armijas un Latvijas armijas militārs konflikts laikā no 1919. gada oktobra līdz decembrim, viens no asiņainākajiem Latvijas Neatkarības kara posmiem.

1919. gada naktī no 25. uz 26. augustu Bermonta armijas vācu karavīri Jelgavā devās protesta demonstrācijā, protestējot pret Latvijas Pagaidu valdības attieksmi (atsacīšanos ievērot līgumu ar Vāciju par pavalstniecības piešķiršanu vācu brīvprātīgajiem Latvijas dienestā): rāva no ēkām Latvijas karogus, atbruņoja Jelgavas komandantūras darbiniekus un garnizonu. 26. augustā Rīgā britu ģenerāļa F.Marša vadībā sanāca sabiedroto pārstāvju sapulce (Latvijas, Lietuvas, Igaunijas, Polijas, ģen Judeniča un Bermonta pārstāvji), vienojoties par kopīgu uzbrukumu Sarkanajai armijai visā frontē. P.Bermonts uz šī pamata pieprasīja Latvijas Pagaidu valdībai izlaist viņa armiju cauri Rīgai uz fronti. Pagaidu valdība atteica šādu iespēju. Savukārt sabiedroto piedāvājumu pārvest karaspēku pa jūras ceļu ar kuģiem, kā tas jau bija veikts ar firsta Līvena korpusu, vai virzīties Rēzeknes un Daugavpils virzienā caur Krustpili, noraidija Bermonts. Arī ģenerāļa Judeniča, kam Rietumkrievijas brīvprātīgo armija formāli pakļāvās, 27. septembra pavēli doties uz Pēterburgas fronti Bermonts ignorēja.

Latviešu presē sākās pret Bermonta armijas klātbūtni vērstu rakstu kampaņa, Latvijas armija sāka koncentrēt karadarbībā Latgalē neaiznemtās daļas Jelgavas pievārtē. Sākās Bermontam pakļauto spēku un Latvijas varas iestāžu pretstāve: Latvijas armijas daļas veica sporādiskus uzbrukumus un apšaudīja bermontiešu posteņus un patruļas, savukārt bermontieši sāka atbruņot Latvijas republikaskomandantūras Kurzemē un Zemgalē, pašsarīkotās kara tiesās un bez tām nošaut turētos aizdomās par sadarbību ar lieliniekiem u.tml. 24. septembrī Bermonta vienības izvērsās frontes līnijā. Ar vācu štāba virsnieku palīdzību sāka izstrādāt pēkšņa uzbrukuma plānu virzībai uz Petrogradu, pa ceļam sagraujot Latvijas bruņotos spēkus un pārņemot varu pār Latvijas teritoriju - operāciju "Zibensspēriens" (vāc. Blitzschlag) 4. oktobrī P.Bermonts informēja ģen. A.Deņikinu par saviem nodomiem nevis doties uz Daugavpili, bet pirms tam ieņemt Rīgu un tad doties tālāk Daugavpils-Veļikije Luku-Neveļas-Novosokoļņiku virzienā. Pēc neveiksmīgām sarunām ar Latvijas pašpārvaldes komiteju, 6. oktobrī pēc Bermonta rīkojuma nodibināja Pārvaldības padomi ( Военно-политический совет Западной России), reālo varu armijas kontrolētajā teritorijā atstājot viņa ieceltajā okupēto apgabalu kara gubernatora rokās. Šajā pašā dienā nosūtīja Latvijas Pagaidu valdībai telegrammu ar prasību nodrošināt armijas vienību netraucētu virzīšanos uz lielinieku fronti. Nesagaidot atbildi, P.Bermonts parakstīja pavēli par kaujas operāciju sākšanu Rīgas virzienā.

Rietumu armijas virzīšanās uz Rīgu sākās 8. oktobra rītā ar uzbrukumiem flangos. Tai pretī stāvēja Latvijas armijas Dienvidu frontes spēki (kom. pulkv. J.Zemitāns), kas aizņēma aptuveni 30 km garu joslu no Vecdubultiem līdz Ķekavai. Kreisajā flangā plkst. 10:00 aptuveni 1000 vīru liela vienība ieņēma Tukumu. Latvijas armijas daļas bēga, un šajā pašā dienā bermontieši ieņēma arī Jūrmalu. Labajā spārnā virzīšanās uz priekšu bija ievērojami lēnāka. T.s. Vācu leģions caur Iecavu uzbruka Ķekavas virzienā. Sastapis vienas Latvijas armijas rotas nopietnu pretestību, leģions pie Ķekavas iestrēga līdz pusdienlaikam, bet pēc tam apstājās Daugavas kreisajā krastā iepretim Doles salai, kur to apturēja 6. Rīgas kājnieku pulks. Smagas cīņas risinājās frontes līnijas centrā, Jelgavas šosejas apkaimē, pa kuru uz Rīgu lauzās dzelzdivizija. Līdz vakaram tai gan izdevās izlauzties līdz Rīgas pilsētas robežai, taču ieņemt Pārdaugavu nespēja. Torņakalnu bermontieši ieņēma tikai 9. oktobrī.

Latvijas Pagaidu valdība evakuējās uz Cēsīm. "Valdības Vēstnesis" 12. oktobra numurā, kas tika drukāts jau Cēsīs, tika publicēts valdības paziņojums: "Ienaidnieka lielā pārspēka dēļ mūsu varonīgajai armijai nebija iespējams noturēt savas pozīcijas uz Daugavas kreisā krasta, caur ko Rīga nonāk zem tiešas ienaidnieka uguns. Tādēļ valdība atzina par nepieciešamu pagaidām pārcelt valdības iestādes no Rīgas uz Cēsīm." Šajā laikraksta numurāpublicētas arī Cēsīs izvietoto valdības iestāžu adreses. Longīna Ausēja zēnu reālskolā (Raunas iela 2) bija Ministru prezidents, Valsts kanceleja un Ārlietu ministrija. Bijušajā Miertiesas sapulces namā (Raunas iela 14) izvietojās Tirdzniecības un rūpniecības ministrija, bet Cēsu dzelzceļa stacijā - Satiksmes un darba ministrija. Tirgus laukumā, pie Sv. Jāņa baznīcas (Lielā Katrīnas iela 2), bijušās Tērbatas bankas nodaļas telpās, kur izvietojās arī Valsts krājkase, atradās Finanšu ministrija. Zemkopības ministrija izmitinājās fon Fēgezaku namā (Palasta iela 11). No tās netālu esošajā Pečonkina namā (Reiera, tagad Bērzaines, iela 6) pagaidu mājvietu bija atradusi Valsts kontrole. Savukārt Apgādības ministrija bija izmitināta Bergmaņa aptiekas preču tirgotavas telpās (Rīgas iela 32).

Rīgas apsardzības priekšnieks pulkvedis J. Zemitāns deva pavēli LA daļām pamest Rīgu un atkāpties uz 1. Pasaules kara ierakumiem pie Juglas. Atkāpšanos uzsākušās karaspēka daļas atstāja Pārdaugavu, taču tālāk atkāpties atteicās un pēc Latvijas armijas virspavēlnieka O. Sīmansona pavēles nostiprinājās Rīgā gar Daugavas labo krastu. Kad Rietumu armijas daļas sasniedza Rīgas tiltus pāri Daugavai, upes labajā krastā pilsētas aizstāvēšanai jau bija savilkti visi iespējamie spēki: no Daugavas grīvas līdz Doles salai bija izvietojusies Latgales divīzija, no Doles salas līdz Jaunjelgavai - 6. Rīgas kājnieku pulks, 5. Cēsu kājnieku pulks un 4. Valmieras kājnieku pulks. Palīgā uz pāris dienām ieradās arī 2 Igaunijas armijas bruņuvilcieni. 10. oktobrī P.Bermonts pa radio vērsās pie Latvijas Pagaidu valdības ar ierosinājumu uzsākt pamiera sarunas. Ierosinājums palika bez atbildes. Bermonta uzbrukums izsauca sabiedrībā tādu sašutumu, ka pirmo reizi kopš valsts dibināšanas apvienoja visus sociālos slāņus, neatkarīgi no politiskajiem uzskatiem un šķiriskās piederības, ap Pagaidu valdību. Radās arī necerēti plaša rezonanse pasaulē: 10. oktobrī Sabiedrotie uzsāka Vācijas piekrastes blokādi, uz Latviju nosūtīja 22 lielgabalus (30 000 lādiņus), 124 ložmetējus, 18 600 šauteņu (10 000 000 šauteņu patronas), karavīru amunīciju, apavus un pārtiku, Judeniča Ziemeļrietumu armija atsūtīja divas smago lielgabalu baterijas.

Šajā laikā Rietumu brīvprātīgo armija izvērsa fronti arī rietumos, Lejaskurzemē, ieņemot Saldu, Skrundu, Ezeri, Priekuli u.c., atbruņojot Latvijas Pagaidu valdības komandantūru personālu. Pats Bermonts atmiņās apgalvo, ka viegli varējis ieņemt visu Rīgu un virzīties tālāk, taču pēc savas iniciatīvas apturējis karaspēka virzīšanos pie Daugavas līnijas, uzsākot sarunas un mēģinot panākt mierizlīgumu.

15. oktobrī 8 sabiedroto karakuģi (4 britu un 4 franču) sāka intensīvu Daugavgrīvas, Bolderājas, kā arī bermontiešu pozīciju aizmugures apšaudi ar kuģu artilēriju. Pēc virspavēlnieka operatīvās daļas priekšnieka V.Ozola izstrādātā plāna, 13. pktobrī Latvijas jūras spēku daļas desantēja 9. Rēzeknes kājnieku pulku upes kreisajā krastā Daugavgrīvas cietokšņa apkaimē (Jūras daļas 1919. gada 16. oktobra pavēlē minēts 21 kuģis), ieņemot Daugavgrīvu. Daugavgrīvā un Bolderājā tika saņemts gūstā vairāk nekā 300 karavīru, 1 lielgabals, daudz ložmetēju un šauteņu, patronu, lādiņu, kā arī radiostacija, zirgi, rati u.c. trofejas. 16. oktobrī Daugavas kreisajā krastā jau pārcēlās visa Latgales divīzija, par Latvijas armijas virspavēlnieku iecēla pulkvedi J.Balodi (par Dienvidu frontes pavēlnieku un Vidzemes divīzijas komandieri atstādinātā Zemitāna vietā iecēla pulkv. M.Peniķi). Cīņas notika arī ārpus Rīgas: 16.09. sākās Jaunjelgavas kauja, asas cīņas notika Rietumkurzemē, kur 22. oktobrī bermontieši ieņēma Saldu, 30. oktobrī ar kauju ieņēma Dundagu, Talsus un Sabili, nākamajā dienā - Popi un Ugāli, tālāko virzību apturot, līdz 4. novembrim, kad ieņēma Grobiņu un devās Liepājas virzienā, kur līdz 14. novembrī notika smagas kaujas par Liepāju, kurā pilsētas garnizons atsita Rietumu brīvprātīgo armijas uzbrukumu, kas pilsētu tā arī nespēja ieņemt. Pagaidu valdība izsludināja 1884.-1900. gados dzimušo vīriešu mobilizāciju armijā, Rīgā noteica komandanta stundu un caurlaižu režīmu, aizliedza alkohola tirdzniecību. "Marodierus un panikas cēlājus" bija pavēlēts nošaut uz vietas bez tiesas sprieduma. Sākās masveida provāciski noskaņoto iedzīvotāju aresti, savukārt tos vietējos iedzīvotājus, kas bija iestājušies Bermonta dienestā vai sadarbojās ar to, pasludināja par valsts nodevējiem (šajā statusā nonāca ~170 cilvēki, kuru īpašumus sekvestrēja).

3. novembrī sākās Latvijas armijas pretuzbrukums Dienvidu frontē (kur tās rīcībā bija 47 lielgabali, 114 ložmetēji). Uzbrukumu atbalstīja Sabiedroto karakuģi ar savu artilēriju. Latgales divīzija, virzoties no Bolderājas puses, ieņēma Bilderliņu (mūsd. Bulduru) tiltu un Piņķu muižu, bet 4.11. - Anniņmuižu un Zolitūdes muižu. Vidzemes divīzija sāka uzbrukumu visā frontē gar Daugavu līdz Jaunjelgavai. Rīgā Latvijas armijas pretuzbrukums sākās 9.11. Nākamajā rītā 6. kājnieku pulks ieņēma Zasulauku, bet 7. pulks - Torņakalnu. 11. novembrī Pārdaugava bija pilnībā atbrīvota un Rietumu armija atkāpās uz pozīcijām līnijā Olaine-Kalnciems-Sloka. 15.-16.11. notika Slokas un Kalnciema kaujas. 17. novembrī 5. Cēsu kājnieku pulks ieņēma Garozas dzelzceļa staciju, bet 4. Valmieras kājnieku pulks - Bausku. Novembra vidū ieradās sabiedroto misija ģen. A.Nisela vadībā, t.s. Nisela komisija, lai vienotos par Rietumu brīvprātīgo armijas daļu evakuāciju. Rietumkrievijas brīvprātīgo armija oficiāli pārgāja Veimāras republikas pakļautībā. Jaunieceltais šīs armijas virspavēlnieks ģenerālleitnants M.Eberharts lūdza Latvijas armiju pārtraukt karadarbību naktī no 19. uz 20. novembri un sākt pamiera sarunas. Radiograma palika bez atbildes. 20. novembrī Latvijas armija uzsāka uzbrukumu visā frontes līnijā, izdzenot Rietumu brīvprātīgo armijas daļas no Jelgavas (skat. Jelgavas atbrīvošana), bet nākamajā dienā - no Tukuma. 21. novembrī Liepājas garnizons padzina bermontiešus no Grobiņas un Aizputes. 22.11. tika atbrīvots Tukums. Tā kā pēc bermontiešu sakāves pie Rīgas tika deklarēta Bermonta karaspēka pāreja Vācijas pakļautībā, Latvijas valdība 25. novembrī paziņoja, ka tā pārtrauc diplomātiskās attiecības ar Vāciju un konstatē karastāvokli starp abām valstīm. Novembra beigās bija atbrīvota praktiski visa Kurzeme. Nīsela komisija 30. novembrī uzstāja, ka "latviešu karaspēkam nekavējoties jāpārtrauc uzbrukuma rakstura darbība pret krievu un vācu karaspēku", taču Pagaidu valdība komisijas aicinājumu ignorēja. 24.11. bermontiešus padzina no Saldus un Priekules, bet 28.11. cīņas Lejaskurzemē beidzās. Decembra sākumā pēdējās Rietumu armijas (armijā kopā bija aptuveni vairs tikai 2000 vīru) daļas šķērsoja Latvijas-Veimāras republikas robežu. 3. decembrī Latvijas armijas virspavēlniecība izdeva pavēli par tālākas virzības apturēšanu. Saskaņā ar visai aptuveniem aprēķiniem (precīzāki nav iespējami avotu neesamības dēļ), neskaitot ievainotos un sakropļotos Rietumu armija šajās kaujās zaudēja aptuveni 5000 kritušo, bet Latvijas armija zaudēja aptuveni 2000 kritušo. Latvijas armija kā trofejas ieguva 24 lielgabalus, 175 ložmetējus, 10 lidmašīnas, lielu daudzumu munīcijas u.c. karamateriālus. Bermontieši atkāpjoties postīja un laupīja, cik spēja - dažos Kurzemes un Zemgales apvidos tika izlaupītas pilnīgi visas mājas un muižas, kā arī lielākā daļa baznīcu. Nodarītā zaudējuma apmēri tika lēsti uz 293 000 000 Latvijas rubļu apmērā pēc tā laika kursa.

Oktobra sākumā Latvijas armijā bija 1811 virsnieku, 60 ārstu, 500 militāro ierēdņu, 4189 instruktori, 31 690 kareivji, bet bruņojumā bija 20 lielgabali, 173 ložmetēji, 121 patšautene, 21 624 šautenes.(Latvijas Valsts vēstures arhīvs -turmāk LVVA, - 3601. f., 1. apr., 407. 1., 1. lp.) Vairums daļu atradās formēšanās stadijā un reālā karadarbībā bija spējīgi piedalīties 35-40% karavīru.(Ducens J. Mūsu armija pirmajos 5 gados. // Valdības vēstnesis. 1923. 17 novembris) Mobilizācijas rezultātā Latvijas armija palielinājās par 8000 karavīriem, bet kopumā cīņās pret Rietumu armiju piedalījās 50 000 Latvijas karavīru. - Latvijas armija 20 gados. - Rīga, 1940., 193., 214. lpp.

Skat. arī: Biržu kauja

Literatūra par šo tēmu

Latvijas Brīvības cīņas 1918-1920. Enciklopēdija. - Preses nams: Rīga, 1999., 78.-83. lpp. ISBN 9984-00-395-7

Radziņš Pēteris. Latvijas atbrīvošanas karš: 1918. - 1920. Cīņas ar Bermontu. 1. sējums - Jura Apgāds: Rīga, 2005. - 144 lpp. ISBN 998467701X (A.Gulbis: Rīga, 1921.)

Knopse V. Bermontiāde laikabiedru skatījumā. // Mājas konsultants. 2008 Nr.11. (46)

Trinko. Bermonta satriekšana lietuvju kara vēsturnieka skatījumā. // Militārais apskats. 1934., Nr.8., 1381.-1384. lpp.

Berķis K. Kā pirms 15 gadiem noritēja mūsu lielās cīņas pret bermontiešiem. Militārais apskats. 1934. Nr.11., 1985.-2023. lpp.

Rozenšteins H. Stratēģiskais manevra veids Latvijas atbrīvošanas cīņās 1919. gadā. // Militārais apskats. 1934., Nr.11., 2025.-2028. lpp.

Krīpens A. Liepājas aizstāvēšana pirms 15 gadiem. // Militārais apskats. 1934., Nr.11., 2052.-2062. lpp.

Inna Gīle. Medicīniskā aprūpe Latvijas armijā bermontiādes laikā, 1919. gada oktobris-decembris. // Latvijas arhīvi. 2012. Nr.3. 95.-121. lpp. ISSN 1407-2270

Lencs V. Bermonts un vācbaltieši 1919. gadā. // Latvijas vēstures institūta žurnāls. 1992. Nr.4., 91.-99. lpp.

Jēkabsons Ē. Latvijas diplomātija Bermonta uzbrukuma laikā 1919. gadā. // Militārais apsakts. - 1994. Nr. 2. 73.-82. lpp.

Jēkabsons Ē. Lielbritānijas flotes vienības Rīgā kauju laikā ar Bermonta spēkiem 1919. gada 8.-27. oktobrī. // Tēvijas Sargs. 2016. Nr. 11, 28.-30. lpp.

Lenz W. Die deutsche Politik gegenuber Bermont bis Anfang Oktober 1919 // Германия и Прибалтика. - Рига, 1988.

Пелкаус Э. Бермонтиада // Латвия на грани эпох III. - Рига, 1988

Коноплин И.С. Бермондтовщина / Балтийский альманах. - 1923. - № 1, 2

Бережанский Н. П. Бермондт в Прибалтике в 1919 г. (из записок бывшего редактора) / Историк и современник. Париж, 1922. №1.

Берзиньш В. М. Провал похода прогерманских белогвардейских войск под командованием Бермондта-Авалова // Иностранная военная интервенция в Прибалтике. 1917-1920 гг. - Москва, 1988

Resursi internetā par šo tēmu

# data[].attributes.attachment_link.description
Bermontiāde (kr. бермондтовщина) - t.s. Rietumkrievijas brīvprātīgo armijas un Latvijas armijas militārs konflikts laikā no 1919. gada oktobra līdz decembrim, viens no asiņainākajiem Latvijas Neatkarības kara posmiem. 1919. gada naktī no 25. uz 26.

# data[].attributes.body
1919.gada maijā notika Latvijas Satversmes sapulces vēlēšanas, kas bija pirmās brīvās vēlēšanas Latvijā un kurās tika ievēlēti pārstāvji, lai izstrādātu Latvijas Satversmi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Latvijas apgabalos nodotās balsis Satversmes sapulces un 1. Saeimas vēlēšanās.

Latvijas Satversmes sapulces vēlēšanas bija pirmās neatkarīga likumdevēja orgāna vēlēšanas Latvijas Republikas vēsturē, kas beidzās ar Latvijas Satversmes sapulces izveidošanu.

Vēlēšanu likums

1919. gada 19. augustā Tautas padome pieņēma Satversmes sapulces vēlēšanu likumu. Saskaņā ar to Satversmes sapulces vēlēšanās bija jāievēl 150 deputāti no Rīgas, Vidzemes, Kurzemes, Zemgales un Latgales apgabaliem, to pārstāvju skaitu Satversmes sapulcē nosakot atbilstoši katra apgabala iedzīvotāju skaitam saskaņā ar 1897. gada tautas skaitīšanas datiem. Tādējādi no Rīgas apgabala bija jāievēl 22 deputātus, no Vidzemes - 37, no Kurzemes - 26, no Zemgales - 26, bet no Latgales - 39 deputātus.

Vēlēšanās varēja piedalīties visi 21 gadu sasniegušie pilsoņi. Nebija noteikta procentu barjera, ar kuru partijas varēja iekļūt parlamentā. Likums deva sievietēm visas vēlēšanu tiesības, kas tolaik nebija paredzēts daļā Eiropas valstu, piemēram, Francijā, Šveicē u.c.

Vēlēšanas notika 1920. gada 17. un 18. aprīlī visā Latvijā, izņemot tos apvidus Valmieras, Valkas un Ilūkstes apriņķos, kurus Latvijas brīvības cīņu laikā uz laiku bija okupējušas Igaunijas, Lietuvas un Polijas armijas.

Intensīvā priekšvēlēšanu kampaņa izcēlās ar dažādiem īpatnējiem notikumiem - divas dienas pirms vēlēšanām uz Cesvaines- Lubānas lielceļa notika atentāta mēģinājums pret Latviešu zemnieku savienības politiķi Kārli Ulmani, bet 19. martā Cēsīs nāvējoši sašāva LSDSP kandidātu, Tautas padomes locekli Kārli Kurzemnieku. Nelegālā komunistiskā partija aicināja boikotēt vēlēšanas, taču aicinājums neguva lielu atsaucību. Sociāldemokrātu kampaņā liela nozīme bija nule kā atgriezušos Raiņa un Aspazijas iesaistei, turpretī LZS kampaņā izmantoja iespēju pieteikt "satelītpartijas" - Bezpartejisko bezzemnieku un mazzemnieku grupu un Arveda Berga vadīto Bezpartejisko pilsoņu grupu, kuras sarakstā vienlaikus piedalījās arī daži LZS saraksta līderi, piemēram, K. Ulmanis un ģenerālis Jānis Balodis.

Satversmes sapulces kandidātu saraksts no no Vidzemes apgabala (pirmā lapa)

Satversmes sapulces kandidātu saraksts no no Vidzemes apgabala (otrā lapa)

Latvijas Satversmes Sapulces vēlēšanu rezultāti (Valsts Statistiskā Pārvalde, 1920)

Latvijas Satversmes sapulces LSDSP frakcija (nezināma autora foto no Rakstniecības un mūzikas muzeja (RMM) krājuma).

Piedalījās vairāk nekā 677 084 jeb 84,9% no reģistrētajiem vēlētājiem. Kandidātu sarakstus izvirzīja 25 politiskās partijas vai vēlētāju grupas, kopā dažādos vēlēšanu apgabalos iesniedzot 57 sarakstus. Satversmes sapulcē vietas ieguva 16 partiju un grupu pārstāvji, no 38 vēlēšanu apgabalu sarakstiem.

Pēc tautībām no 150 ievēlētajiem deputātiem 132 jeb 88% bija latvieši, 8 jeb 5,33% - ebreji, 6 jeb 4% - vācbaltieši, 4 jeb 2,67% - krievi (no apvienotā poļu saraksta ievēlētais deputāts bija latvietis). 57,2% no visiem Satversmes sapulces deputātiem bija augstākā izglītība, 25,4% - vidējā, bet 17,4% pamatizglītība. 1920. gada rudenī no Ziemeļvidzemes apvidiem, kuri aprīlī vēl atradās Igaunijas okupācijā, ievēlēja vēl 2 deputātus.

Latvijas Satversmes sapulces atklāšanas sēde notika 1920. gada 1. maijā Rīgā, bijušajā Bruņniecības namā (tagadējā Saeimas plenārsēžu ēka). Sēdi atklāja Tautas padomes priekšsēdētājs Jānis Čakste, kuru tanī pašā dienā ievēlēja par Satversmes sapulces prezidentu. Par prezidenta pirmo biedru ievēlēja sociāldemokrātu A. Petrevicu, bet par otro biedru Latgales pārstāvi S. Kambalu. Par sekretāru ievēlēja sociāldemokrātu R. Ivanovu, bet par viņa biedriem - M. Antonu un E. Biti.

1. Valmieras apriņķī vēlēšanas nenotika Ainažu pilsētā, kā arī Ainažu, Ipiķu un Mazsalacas pagastos, Valkas apriņķī - Valkas pilsētā, kā arī Laicenes, Liellugažu, Lugažu, Omuļu, Pedeles, Valkas un Cores pagastos. Ilūkstes apriņķī vēlēšanās piedalījās tikai astoņi pagasti, bet desmit pagastu iedzīvotāji okupācijas dēļ vēlēšanās nevarēja piedalīties. 1920. gada pavasarī Grīvas pilsēta, Bornes, Borovkas (Silenes), Demenes, Kalkūnu, Salienas un Skrudalienas pagasti bija administratīvi iekļauti tolaik Polijai piederošajā Braslavas apriņķī. Lietuvas armija bija ieņēmusi Ilūkstes apriņķa rietumdaļas pagastus (Bebrenes, Dvietes, Gārsenes, Kurcuma, Lašu, Pilskalnes, Prodes, Rubenes, Stelles, Susējas un Sventes pagastus). Poļu-padomju kara laikā 1920. gada vasarā Polijas armija atkāpās no Ilūkstes apriņķa austrumu daļas, bet 1920. gada oktobrī Lietuvas armija atstāja Ilūkstes apkārtni. 1920. gada rudenī no Ziemeļlatvijas apvidiem ievēlēja vēl divus deputātus, tādējādi Satversmes sapulcē kopumā tiekot ievēlētiem 152 deputātiem.

2. "Satversmes sapulces vēlēšanas". CVK.lv. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2014. gada 24. oktobrī.

Ārējās saites

# data[].attributes.attachment_link.title
Satversmes sapulces vēlēšanas - Vikipēdija

# data[].attributes.attachment_link.description
Latvijas Satversmes sapulces vēlēšanas bija pirmās neatkarīga likumdevēja orgāna vēlēšanas Latvijas Republikas vēsturē, kas beidzās ar Latvijas Satversmes sapulces izveidošanu. 1919. gada 19. augustā Tautas padome pieņēma Satversmes sapulces vēlēšanu likumu. Saskaņā ar to Satversmes sapulces vēlēšanās bija jāievēl 150 deputāti no Rīgas, Vidzemes, Kurzemes, Zemgales un Latgales apgabaliem, to pārstāvju skaitu Satversmes sapulcē nosakot atbilstoši katra apgabala iedzīvotāju skaitam saskaņā ar 1897.

# data[].attributes.body
1919.gada novembrī notika Latvijas armijas izšķirošā uzvara pār Bermonta-Avalova spēkiem pie Rīgas, kas bija izšķitošs moments Latvijas brīvības cīņās un stiprināja jaunās valsts neatkarību

# data[].attributes.attachment_link.title
Kur un kā 11.novembrī atzīmēs Latvijas armijas uzvaru pār Bermonta karaspēku?

# data[].attributes.attachment_link.description
Lāčplēša dienā - 11.novembrī, atzīmējot Latvijas armijas uzvaru pār Bermonta karaspēku, Rīgā, Brīvības pieminekļa laukumā, plkst.13:00 sāksies militārā parāde, kurā piedalīsies Nacionālo bruņoto spēku un Iekšlietu ministrijas pakļautības iestāžu - Valsts robežsardzes, Valsts policijas un Valsts ugunsdzēsības un glābšanas dienesta vienības, tā portālu "La.lv" informēja Aizsardzības ministrijas (AM) Militāri publisko attiecību departamenta Preses nodaļas majore [...]

# data[].attributes.body
1920. gadā tika parakstīts Rīgas miera līgums ar Krieviju, kas oficiāli atzina Latvijas neatkarību un noteica abu valstu robežas . Tas bija izšķirošs solis Latvijas suverenitātes nostiprināšanā un starptautiskajā atzīšanā.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Latvijas-Krievijas miera līgums jeb 1920. gada Rīgas miera līgums ( krievu: Рижский мирный договор 1920 года) tika parakstīts 1920. gada 11. augustā starp Latviju un Krievijas PFSR. Līgums oficiāli izbeidza Latvijas brīvības cīņas, un, to atzīmējot, 11. augustā svin Latvijas brīvības cīnītāju piemiņas dienu.

Tikai dažas dienas pēc tam, kad Igaunija, Latvija, Lietuva, Polijas Otrā republika un baltās kustības vadītāji Judeničs un Bermonts 1919. gada 26. augustā bija vienojušies par kopīgu karadarbību pret Padomju Krieviju, pilsoņu kara kritiskajā situācijā nonākusī padomju valdība sāka miera ofensīvu. 31. augustā Padomju Krievija piedāvāja Igaunijai sākt miera sarunas. 11. septembrī mieru piedāvāja arī Latvijai, Lietuvai un Somijai. Padomju Krievija piedāvāja atzīt šo valstu neatkarību, ko vēl nebija izdarījušas Antantes valstis vai balto kustības vadītāji.

11. un 12. septembrī Rīgā tikās Latvijas, Lietuvas un Igaunijas pārstāvji, kas vienojās sasaukt Baltijas valstu premjerministru un ārlietu ministru konferenci. Tā notika 14. un 15. septembrī Tallinā, piedaloties Somijas, Igaunijas un Latvijas premjerministriem un ārlietu ministriem, kā arī Lietuvas pārstāvjiem. Valstis vienojās, ka sarunas ar padomju pusi veiks kopīgi, kamēr Padomju Krievija uzstāja uz atsevišķām sarunām. Konkrētu lēmumu par sarunu sākšanu neizdevās pieņemt. Igaunijas delegācija tāpēc 18. septembrī pameta miera sarunas, kas 17. septembrī ar padomju delegāciju bija sāktas Pleskavā. No 29. septembra līdz 1. oktobrim Tartu atkal notika premjerministru un ārlietu ministru konference kurā valstis apņēmās nesāk atsevišķas sarunas ar padomju pusi. Somijas vilcināšanās dēļ (somi vēlējās iegūt parlamenta atbalstu miera sarunu sākšanai) pārējās Baltijas valstis piekrita jautājumu atlikt līdz 25. oktobrim, lai saglabātu visu valstu vienotību.

Pēc 6. oktobrī sāktām diskusijām, pamiera sarunu sākšanu 9. oktobrī atbalstīja Latvijas Tautas padome. Debatēs izkristalizējās vismaz trīs iespējamās pieejas miera sarunām. Pirmo pieeju pārstāvēja Latvijas Pagaidu valdība un to formulēja ārlietu ministrs Zigfrīds Meierovics: miera sarunas jāved kopīgi ar pārējām Baltijas valstīm, pēc pamiera noslēgšanas miera sarunas uzsākamas tikai ar tādu Krieviju, kurā būtu neboļševistiska valdība. Otro pieeju pārstāvēja opozīcijā esošie sociāldemokrāti: nekavējoties uzsākamas pamiera sarunas, kuru noteikumi būtu Latvijas de iure neatkarības atzīšana, Latvijas tiesību atzīšana uz Latgali, Pētera Stučkas LSPR valdības likvidēšana, miera sarunas uzsākamas nekavējoties pēc pamiera noslēgšanas. Trešās, mazākās pieejas pārstāvji uzskatīja, ka ar padomju Krieviju sarunas nevar sākt. Debates pārtrauca 8. oktobra bermontiešu uzbrukums Rīgai. Ņemot vērā kritisko militāro stāvokli, 9. oktobrī sarunu sākšanu atbalstīja.

Lai uzņemtu kontaktus, jau 8. oktobrī no Rīgas uz Maskavu devās Sarkanā Krusta delegācija kurai padomju ārlietu komisārs Georgijs Čičerins apliecināja gatavību atzīt Latviju tās etnogrāfiskajās robežās ar Latgali. Čičerina telegrammā Latvijai bija piedāvāts "sākt sarunas par kara darbības izbeigšanu, uz kuriem pamatotos miermīlīgas attiecības starp abām pusēm", atšķirībā no Igaunijas, Somijas un Lietuvas, kurām Krievija piedāvāja arī atzīt to neatkarību.[nepieciešama atsauce]

Oktobra beigās Deņikins atradās 200 km attālumā no Maskavas, bet Judeničs bija Petrogradas pievārtē, tāpēc plānotās Baltijas valstu miera sarunas pēc 25. oktobra nesākās. Reģiona valstis septembrī un oktobrī saņēma Antantes pārstāvju brīdinājumus pret miera sarunu sākšanu ko pavadīja draudi pārtraukt jebkādu tālāku palīdzību. Somijas parlaments nolēma nesākt miera sarunas.

Decembrī mainījās Lielbritānijas politika attiecībā uz intervenci Krievijā, un tā vairs neiebilda pret Baltijas valstu vēlmi sākt miera sarunas. 19. decembrī padomju pārstāvji Latvijai iesniedza savu pamiera piedāvājumu, uz ko Latvija atbildēja ar piedāvājumu sākt slepenas sarunas, kā pamatnoteikumu pieprasot atzīt Latvijas tiesības uz Latgali. Uz slepenību uzstāja Meierovics, Krievijas pusi informējot, ka Latvijas atbilde tikts dota Friča Mendera privātā vēstulē Krievijas pārstāvim Ādolfam Joffem. Menders Meierovica kabinetā uzrakstīja vēstuli, kurā izvirzīja Latvijas noteikumus - sarunas iespējams uzsākt tikai tad, ja Krievija izsaka gatavību atstāt Latgali un likvidēt Stučkas valdību; sarunām jābūt slepenām un jānotiek Sarkanā Krusta delegācijas piesegā.[nepieciešama atsauce]

24. decembrī Rīgā tika saņemta telegramma, ka Krievijas puse Latvijas prasības ir pieņēmusi un uzaicina delegāciju uz Maskavu. 2. janvārī Latvijas pamiera delegācija, maskējoties par Sarkanā Krusta delegāciju, devās uz Maskavu. Delegāciju veidoja Tautas padomes pārstāvji Fricis Menders un Andrejs Frīdenbergs, speciālists militāros jautājumos artilērijas kapteinis Nikolajs Fogelmanis un inženieris Kārlis Ozols.

3. janvārī Polija un Latvija kopīgi sāka veiksmīgo Latgales atbrīvošanas operāciju. 6. janvārī Latvijas pamiera delegācija ieradās Maskavā un 11. janvārī sākās sarunas. Padomju puse ierosināja pamieru noslēgt atklāti, kamēr Latvija uzstāja uz slepenu vienošanos, jo Latgalē vēl turpinājās karadarbība kuras dēļ pamiera noslēgšana ieilga. 13. janvāra sēdē Krievijas puse piekrita slepena pamiera noslēgšanai. Šajā laikā, no 1920. gada 15. līdz 22. janvārim, Helsinkos notika piecu Baltijas valstu (Somijas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas, Polijas) konference, kurā Somija atkal iestājās pret miera slēgšanu ar Padomju Krieviju. Latvijas delegācija beidzot saņēma pilnvaras 30. janvārī parakstīt pamieru, ko izdarīja 3 naktī. Karadarbību izbeidza 1. februāra plkst. 12.00. Krievijas puse piekrita atstāt visu Latgales teritoriju. Līgumam bija jāpaliek slepenam līdz brīdim, kad Latvijas puse piekritīs tā publicēšanai.

1920. gada 2. februārī Igaunija un Krievija Tartu parakstīja miera līgumu. Kad 7. februārī Latvijas Ārlietu ministrija saņēma šī līguma tekstu, tas radīja nepatīkamu pārsteigumu, jo līgumā fiksētie saimnieciskie noteikumi - kā iespējamais precedents paredzamajām sarunām ar Krieviju, neapmierināja Latviju - līguma 8. pantā Igaunija atteicās no jebkādu Igaunijas teritorijā karadarbības radīto zaudējumu atlīdzināšanas no Krievijas puses; 11. pantā Igaunija atteicās no jebkādām saimnieciskām prasībām pret Krieviju, kuras varētu izrietēt no kādreizējās Igaunijas atrašanās Krievijas sastāvā; 16. pantā Igaunija Krievijai piešķīra plašas ekonomiskas privilēģijas, neapliekot ar muitas nodevām tranzītu, bet Igaunijas ostās Krievija saņēma praktiski eksteritoriālas tiesības. Lai izvairītos no nepatīkamā precedenta, Latvijas valdība uzsāka ļoti rūpīgu gatavošanos sarunām. Grūtības radīja arī delegācijas sastādīšana, jo paredzamās Latvijas Satversmes sapulces vēlēšanas atturēja virkni politiķu iesaistīties delegācijas sastāvā.

6. februārī Padomju Krievija Latvijai piedāvāja sākt miera sarunas. 9. februārī Latvija atbildēja, ka ir gatava pie šī jautājuma atgriezties vēlāk. 11. februārī Meierovics uzdeva vēstniekiem Polijā, Somijā un Lietuvā noskaidrot šo valstu attieksmi par kopīgām sarunām ar Padomju Krieviju. 13. februārī Somija atbildēja, ka tai sarunām būtu jāgatavojas vēl mēnesi. Lietuva piekrita kopīgām sarunām. Polija šajā laikā gatavojās atsākt poļu-padomju karu, tāpēc bija gatava tikai konsultācijām ar pārējām Baltijas valstīm uzstājot, lai tās notiek Varšavā. Sarunās ar Latviju poļi ignorēja miera sarunu tēmu, tā vietā izvirzot teritoriālās prasības Latgalē. 15. martā Latvijas delegācija pārtrauca sarunas un atgriezās Rīgā. 24. martā valdība pieņēma lēmumu par tiešām miera sarunām ar Padomju Krieviju. 26. martā Meierovics paziņoja Krievijas pusei, ka Latvija ir gatava sarunu uzsākšanai. Čičerins ierosināja tās sākt Maskavā 5. aprīlī.

Sarunas noritēja sešās komisijās - militārajā, politiskajā, juridiskajā, koncesiju, finanšu un reevakuācijas. Sarunu sākumposmu aizņēma Latvijas puses centieni panāk no Krievijas piekrišanu, ka tā 1918. gadā ir iebrukusi Latvijā, ko izraisīja cerības panāk atlīdzību par kara darbības radītajiem zaudējumiem. Pēc tam, kad kļuva pilnīgi skaidrs, ka Krievijas puse šajā jautājumā nepiekāpsies, delegācijas pārgāja pie robežu jautājuma, kas galvenajos vilcienos tika atrisināts līdz 19. maijam. Krievija piekrita Latvijas kontrolei pār Latgali, kā arī krievu vairākuma apdzīvoto Pitalovas apgabalu. Problēmas radīja Latgales dienvidu robeža, kur tā saskārās ar neskaidro Polijas robežu.

Kad kompromiss par robežu bija panākts, Latvijas delegācijas vadītājs Zēbergs 22. maijā atgriezās Rīgā, it kā, lai personīgi sniegtu ziņojumu Meierovicam. Taču patiesībā, sarunu vešana Maskavā bija izsmēlusi viņa spēkus. Jūnijā viņš oficiāli atteicās ne tikai no delegācijas vadības, bet arī no ārlietu ministra biedra posteņa. Viņa vietā par delegācijas vadītāju kļuva Vesmanis.

Līdz jūnija vidum bija izdevies saskaņot līguma pirmos četrus pantus - Latvijas neatkarības atzīšana no Krievijas puses, robežu jautājums un, tā sauktās, drošības garantijas - abpusēja apņemšanās nepieļaut savā teritorijā otrai pusei naidīgu organizāciju darbību. 12. jūnijā tika parakstīts arī latviešu bēgļu repatriācijas līgums.

Jūnijā Krievija sāka gūt panākumus karā pret poļiem, radās cerības, ka boļševiku rokās kritīs Varšava un proletariāta armija sasniegs Vācijas robežas, iesākot pasaules revolūciju. 17. jūnija delegāciju debatēs Krievija formulēja savu viedokli ekonomiskajos jautājumos, no kura tā neatkāpās līdz pat sarunu noslēgumam - Krievija atteicās pilnībā atgriezt no Latvijas izvestās iekārtas un citas materiālās vērtības; atteicās atzīt Latvijas tiesības uz Krievijas zelta daļu; atteicās kompensēt kara radītos zaudējumus.

Jūnija otrajā pusē Latvijas delegācijas locekļi bija noguruši, un vairāki no viņiem smagi slimi. Maskavā plosījās tīfs. Tādēļ 22. jūnijā Z. Meierovics nolēma ierosināt turpmākās sarunas pārcelt uz Rīgu. Sākotnēji Krievijas puse priekšlikumu noraidīja, atsaucoties uz to, ka tas kaitētu Krievijas prestižam. Taču 9. jūlijā Krievijas puse piekāpās.

Sarunu gaitā Latvijas puse atkārtoti mēģināja panākt Krievijas piekāpšanos ekonomiskajos jautājumos, taču veltīgi. Ievērojot Krievijas karaspēka straujo virzīšanos Varšavas virzienā, Krievijas delegācija kļuva aizvien nepiekāpīgāka. Latvijai atlika samierināties ar jau panākto. Pēdējā sarunu sēde notika 9. augustā.

11. augustā pulksten 12:40 Latvijas-Krievijas miera līgums tika parakstīts ar šim gadījumam īpaši izgatavotu zelta spalvu. Līguma parakstīšana notika Ārlietu ministrijas namā, Nikolaja (Kr. Valdemāra) ielā 3. Latvijas Republikas vārdā to parakstīja J. Vesmanis, P. Berģis, A. Buševics, E. Kalniņš un K. Pauļuks. Krievijas puses vārdā līgumu parakstīja Ā. Joffe un J. Gaņeckis.

Līgums sastāvēja no preambulas un 23 pantiem.

Ar 1. pantu tika deklarēts, ka ar līguma spēkā stāšanās brīdi kara stāvoklis starp abām pusēm tiek izbeigts. Pantam pielikumā bija īpaša vienošanās, ka jebkura kara darbība uz abu valstu robežas tiek pārtraukta 13. augustā pulksten 24.

2. pants Latvijai bija pats svarīgākais no politiskā viedokļa. Tajā "Krievija bez ierunām atzīst Latvijas valsts neatkarību, patstāvību un suverenitāti un labprātīgi un uz mūžīgiem laikiem atsakās no visām suverēnām tiesībām, kuras piederēja Krievijai attiecībā uz Latvijas tautu un zemi...". Tas pavēra ceļu vispārējai starptautiskai Latvijas atzīšanai de iure. Šis pants joprojām ir viens no galvenajiem Latvijas valststiesiskās doktrīnas stūrakmeņiem un būtiskākajiem argumentiem Latvijas valsts tiesiskās kontinuitātes uzturēšanā.

3. pantā bija noteikta Latvijas un Krievijas robeža. Šajā pantā noteiktā robežlīnija un no tā izrietošais Abrenes jautājums, līdztekus politiskām problēmām, bija viens no šķēršļiem Latvijas-Krievijas robežlīguma parakstīšanai 20. gs. deviņdesmitajos gados.

4. pantā abas puses apņēmās nepieļaut savā teritorijā otrai pusei naidīgu organizāciju un bruņotu grupējumu darbību. No vienas puses, šo pantu Krievija nekad tā arī netika ievērojusi. No otras puses, tā šo pantu intensīvi izmantoja politiska spiediena izdarīšanai uz Latviju.

5. pants saturēja abu pušu atteikšanos no savstarpējām prasībām kara radīto zaudējumu atlīdzināšanā, bet 6. pantā abas puses vienojās, ka centīsies panāk starptautiska fonda izveidi kara radīto postījumu novēršanai.

7. pantā tika atrisināts karagūstekņu jautājums.

8. pantā tika noteikta abu pušu robežās dzīvojošo personu pilsonība, un 9. pantā formulēta pilsonības jautājuma ietekme uz jūnijā noslēgto bēgļu reevakuācijas līgumu. Arī šī panta izpildi Krievija centās kavēt visiem iespējamiem līdzekļiem.

10.-16. pants regulēja Latvijas un Krievijas attiecību ekonomiskos jautājumus par tik, par cik tie izrietēja no Latvijas bijušās piederības Krievijai, nosakot kārtību un apjomus, kādos īpašums, kā arī arhīvi un cita dokumentācija, kas nonākusi Krievijas teritorijā, nododama Latvijas pusei. Lai gan šie līguma panti paredzēja visai ierobežotu īpašuma atdošanu, arī šīs ierobežotās saistības Krievija pilnībā nekad tā arī neizpildīja.

17. pantā tika paredzēta savstarpējā tirdzniecības līguma noslēgšana visdrīzākajā laikā, kā arī tika regulēti muitas un tranzīta jautājumi. Šajā pantā paredzēto tirdzniecības līgumu izdevās parakstīt tikai 1927. gadā.

18. pants skāra kuģošanas noteikumus, kā arī paredzēja abu pušu līdzdalību Baltijas jūras attīrīšanā no mīnām.

19. pants attiecās uz savstarpējo diplomātisko un konsulāro attiecību nodibināšanu.

20. pantā tika noteikta otras puses pilsoņu amnestija, kas sodīti par politiskiem un administratīviem nodarījumiem.

21. pants paredzēja jauktas komisijas nodibināšanu tiesisku strīdu risināšanai.

22. un 23. pants skāra procesuālus jautājumus.

Saskaņā ar miera līgumu Krievija izmaksāja Latvijai 4 miljonus zelta rubļu (3 096,9 kg), kas tika ieskatīti Valsts zelta fondā 1922. gada sākumā. Tā bija daļēja kā kompensāciju par no Latvijas 1915. gadā izvestajām rūpnīcu iekārtām un no Rīgas bankām uz Krieviju izvesto zeltu.

2. septembrī Satversmes sapulce, vienbalsīgi pieņemot Likumu par mieru ar Krieviju, līgumu ratificēja. Krievija līgumu ratificēja 9. septembrī. Ratifikācijas dokumentu apmaiņa notika Maskavā 1920. gada 4. oktobrī.

Miera līguma parakstīšanas laikā Krievijas PFSR piekāpās robežas ziemeļu daļā ( Abrenes/Pitalovas apvidū), bet Latvijas Republika dienvidu daļā ( Drisas apvidū). KPFSR pusē - Aknišās, Jaunrozēs, Pridruiskā, Rosicā (Rasītē), Sebežā, Drisā - palika dzīvot daudz latviešu, bet Kacēnu pagastā, Linavas pagastā, Purvmalas pagastā, Augšpils pagastā un Gauru pagastā daudz krievu, jo miera līgumā noteiktā robeža starp Krieviju un Latviju nebija novilkta pēc stingriem etnogrāfiskiem principiem.

1920. gada 14. oktobrī Latvijas Ministru prezidents K. Ulmanis un ārlietu ministrs Z. Meierovics izdeva pavēli Latvijas armijai atkāpties uz Latvijas-Padomju Krievijas miera līgumā paredzētajām robežām.

# data[].attributes.attachment_link.title
Latvijas-Krievijas miera līgums - Vikipēdija

# data[].attributes.attachment_link.description
Latvijas-Krievijas miera līgums jeb 1920. gada Rīgas miera līgums ( krievu: Рижский мирный договор 1920 года) tika parakstīts 1920. gada 11. augustā starp Latviju un Krievijas PFSR. Līgums oficiāli izbeidza Latvijas brīvības cīņas, un, to atzīmējot, 11. augustā svin Latvijas brīvības cīnītāju piemiņas dienu.

# data[].attributes.body
1920. gada 11. augustā tika parakstīts Latgales miera līgums ar Poliju, kas arī atzina Latvijas neatkarību un noteica Latvijas un Polijas robežu. Tas bija svarīgs notikums Latvijas diplomātiskajā un teritoriālajā attīstībā.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Latgales atbrīvošana 1920. gadā bija Latvijas Bruņoto spēku un Polijas Otrās republikas kopīga uzbrukuma operācija ar nosaukumu "Ziema" no 1920. gada 3. janvāra līdz 1. februārim Latvijas Brīvības cīņu laikā, kuras laikā Padomju Krievijas pakļautībā esošās Sarkanās armijas daļas padzina no Latgales. Veiksmīgā uzbrukuma dēļ nepiepildījās Padomju Krievijas valdības nodomi izmantot Latgales neskaidro politisko statusu Latvijas-Krievijas pamiera sarunās.

Latgales atbrīvošana notika trīs lielu uzbrukumu veidā:

1. Operācija "Ziema": pirmo triecienu no 1920. gada 3. līdz 9. janvārim veica Austrumu frontes dienvidos, kur Polijas leģiona divīzijas pārgāja aizsalušajai Daugavai pie Daugavpils un austrumos no tās, bet Kurzemes divīzijas daļas šķērsoja Daugavu Dvietes-Nīcgales-Dunavas rajonā un uzbruka Sarkanajai armijai, kas bija nocietinājusies Daugavas labā krasta Pirmā pasaules kara pozīcijās;

2. Tam sekoja Latgales divīzijas un Latgales partizānu pulka uzbrukums no 1920. gada 9. līdz 20. janvārim Austrumu frontes ziemeļos ar mērķi ieņemt Pitalovas dzelzceļa mezglu un pārtraukt Sarkanās armijas apgādi pa Pleskavas-Rēzeknes dzelzceļu (Ziemeļlatgales atbrīvošanas operācija);

3. Rēzeknes atbrīvošanas operācija: Kurzemes divīzija un Baltijas landesvērs no 1920. gada 20. līdz 26. janvārim ieņēma Rēzeknes dzelzceļa mezglu un turpināja uzbrukumu līdz Latvijas austrumu robežai.

Pēc Otrā Latgales kongresa ierosmes 1917. gada 14. decembrī Krievijas PSFR Tautas komisāru padome izdeva rīkojumu Nr. 93. par Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu atdalīšanu no Vitebskas guberņas un to pievienošanu Vidzemes guberņai. 1918. gada februārī Latgali ieņēma Vācijas impērijas armija. Brestļitovskas miera līgumā Krievija atteicās no tiesībām uz Kurzemi un Vidzemi, bet Latgale netika pieminēta. 1918. gada 18. novembrī Latvijas valsts neatkarības pasludināšanas sēdē piedalījās arī Latgales pārstāvis. 1918. gada decembrī Latgali ieņēma Sarkanā armija, Krievijas PFSR valdība atzina Latgali kā Latvijas SPR sastāvdaļu.

Frontes izveidošanās

Pēc Rīgas zaudēšanas 1919. gada 22. maijā Stučkas valdība atkāpās uz Latgali. 1919. gada maija beigās un jūnija sākumā Igaunijas armija, kuras sastāvā darbojās Ziemeļlatvijas brigāde un Dāņu Baltijas palīdzības korpuss ieņēma visu Vidzemes teritoriju - 29. maijā atbrīvoja Alūksni, 30. maijā Pļaviņas, 31. maijā Vecgulbeni, 5. jūnijā Madonu un sasniedza Latgales robežas. 5. jūnijā atbrīvoja Krustpili, kas līdz 1917. gada beigām atradās Vitebskas guberņas sastāvā.

1919. gada 7. jūnijā, ar Sarkanās armijas virspavēlnieka Jukuma Vācieša pavēli, Padomju Latvijas armiju likvidēja un pārveidoja par Strādnieku un zemnieku Sarkanās armijas 15. armiju ar štābu Daugavpilī. Pēc igauņu un latviešu spēku uzvaras Cēsu kaujās, jaunizveidoto Latvijas bruņoto spēku virspavēlnieks Dāvids Sīmansons 15. jūlijā pavēlēja no iepriekš Baltijas landesvēra sastāvā esošās Dienvidlatvijas brigādes daļām izveidot 3. Latgales kājnieku divīziju ar 7. Siguldas, 8. Daugavpils un 9. Rēzeknes kājnieku pulkiem.

Latvijas armijas uzbrukums Latgalē atsākās 1919. gada 3. oktobrī, kad Kurzemes divīzijas 1. Liepājas kājnieku pulka 1. bataljons pārcēlās uz Daugavas labo krastu un ieņēma Līvānus. Bermonta karaspēka 8. oktobrī uzsāktais uzbrukums Rīgai pārtrauca aktīvo karadarbību Latgales frontē. Tas deva iespēju 1919. gada oktobrī-decembrī 15. armijas latviešu sarkano strēlnieku divīzijas daļas izmantot kā triecienvienības Krievijas pilsoņu kara kaujās pie Petrogradas un Orlas-Kromu kaujās ar Baltās kustības armijām.

Poļu uzbrukumi

Kad 1919. gada 28. jūnijā Vācija beidzot parakstīja Versaļas miera līgumu, Polijai radās iespēja pārvietot savu armiju no Vācijas robežām uz austrumiem. Poļus vairs neapdraudēja Vācijas 3. rezerves korpusa spēki, kas bija izvietoti Grodņas un Kauņas apkārtnē. 1. jūlijā poļi ieņēma Viļejku, 4. jūlijā Maladzječnu, 8. augustā Minsku un turpamākajās dienās sasniedza Berezinas upes līniju. Tā nodrošinājis savu austrumu flangu, Polijas karaspēks augusta vidū atsāka uzbrukumu Daugavpils un Polockas virzienā. 29. augustā tas bija 23 km attālumā no Daugavpils, 31. augusta rītā ielauzās Kalkūnu stacijā un sāka uzbrukumu Grīvas tilta virzienā, draudot iebrukt Daugavpilī. Pievilktie Padomju Latvijas armijas papildspēki šo uzbrukumu atsita, saglabājot kontroli pār tiltiem un priekštilta nocietinājumiem Daugavas dienvidu krastā.

27. septembrī no dzelzceļa vagoniem pie Lauceses tika izlādēti Polijas armijas 1. tanku pulka 2. rotas 20 tanki un 14 automašīnas. Atbalstot poļu kājniekus, franču kapteiņa Dufora komandētās rotas tanki ielauzās Grīvas pilsētas ielās un ar savu uguni sedza sapierus, kas mīnēja un uzspridzināja koka tiltu pāri Daugavai. Kaujā pie koka tilta tika ievainots tanku rotas apgādes vada komandieris franču leitnants Galtjē. 28. septembra rītā 10 kaujas tanki kājnieku priekšā cauri Kalkūniem atkal devās uzbrukumā fortam. Vairāki tanki tika izsisti no ierindas, tomēr fortu izdevās ieņemt. Pēc tam kad poļu sapieri uzspridzināja dzelzceļa tiltu, tanku rotas vadi, izvelkot no ienaidnieka apšaudes lauka bojātās mašīnas, atstāja cīņas vietu un drīz pa dzelzceļu atgriezās Viļņā.

1. septembrī poļiem Daugavpils frontē bija 91 virsnieks, 4256 kareivji, 85 ložmetēji, 8 lielgabali, pāris mīnmetēji. Gatavojoties nākamajam uzbrukumam, poļu karaspēks pieauga līdz 104 virsniekiem, 6320 kareivjiem un 96 ložmetējiem. 27. septembrī, laižot darbā jau 37 lielgabalus, no kuriem 18 bija smagie, kā arī 20 franču ražojuma tankus, Polijas karaspēks atsāka uzbrukumu dienvidu krasta priekštilta nocietinājumiem, kurus izdevās ieņemt 28. septembrī. Daugavas šķērsošana un Daugavpils ieņemšana vairs netika mēģināta līdz pat 1920. gada janvāra Daugavpils atbrīvošanas operācijai.

Miera sarunu sākums

1919. gada 11. septembrī Latvijas valdība saņēma Padomju Krievijas piedāvājumu sākt sarunas par kara darbības izbeigšanu, uz kuru pamatotos miermīlīgas attiecības starp abām pusēm. Latvijas puse uzskatīja, ka pamiera sarunu mērķi var būt Latvijas neatkarības atzīšana, Latgales pievienošana Latvijai, un Pētera Stučkas valdības likvidēšana. 1919. gada 5. decembrī Tartu sākās Igaunijas miera sarunas ar Krieviju, bet Latvijas valdība lika saprast, ka sarunas ar Krieviju iespējams uzsākt tikai tad, kad Krievija izteiks gatavību atstāt Latgali un pārtrauks Stučkas valdības darbību.

Alianse ar Poliju

Pēc Latvijas armijas panākumiem Bermontiādes laikā, Polijas valdība piedāvāja militāru palīdzību Latgales atbrīvošanā. Latvijas armijas virspavēlniecība sāka sarunas par kopējas operācijas plāna izstrādāšanu ar Polijas armijas pārstāvi Rīgā kapteini Aleksandru Miškovski. Poļu pārstāvis prasīja Latvijas pusei Polijas karaspēka Latgalē apgādi ar uzturu un Latvijas karaspēka daļēju pakļaušanos Polijas armijas vadībai. Par Latgales atbrīvošanas operācijas sākumu tika nolikts 1920. gada 3. janvāris. Abu armiju virspavēlniecības tūlīt noslēdza militāru līgumu par Latgales atbrīvošanu ar nosaukumu "Ziema". Līgumā noteica, ka operācijas mērķis ir kopīgi ieņemt visu latviešu apdzīvoto teritoriju līdz izdevīgai aizstāvēšanas joslai.

Līgums vēl paredzēja:

Latvijas puse izdala operācijai 10 000, bet Polijas puse 30 000 durkļu (kareivju);

pie apvienotās grupas štāba jāpiekomandē latviešu virsnieks;

Latvijas pusei jāapgādā poļu karaspēks ar pārtiku;

poļiem jābūvē dzelzceļa tiltu pāri Daugavai, un tas kopā ar posmu līdz Daugavpils stacijai paliks viņu rīcībā;

iegūtie ieroči un munīcija jānodod Latvijas pusei, bet dzelzceļa ritošais sastāvs jādala uz pusēm;

Polijas armija jāpaliek Daugavas labajā krastā vienīgi līdz laikam, kad Latvijas armija spēs ieņemt visu fronti;

nedrīkst pieļaut lietuviešu pārcelšanos uz Daugavas labo krastu, Latvijas armijas daļām ātri virzoties gar Daugavu.

Poļi turpināja uzturēt teritoriālās pretenzijas par robežu gar Daugavu, un iespējams, būtu paturējuši arī Daugavpili, ja ne smagā situācija poļu-padomju karā, kas 1920. gada vasarā lika tiem atkāpties no reģiona. Pretstatā visiem citiem, kas bija palīdzējuši Latvijai brīvības cīņās, poļi sākotnēji neprasīja nekādu samaksu, vienīgi vēlējās, lai Latvija uztur poļu daļas, kamēr tās karo Latvijas teritorijā. Taču poļu armijas ieņemtā Ilūkstes apriņķa austrumu daļa pēc ieņemšanas tika iekļauta Polijas sastāvā un 1919. gadā Grīvas pilsēta, Bornes, Borovkas (Silenes), Demenes, Kalkūnes, Salienas un Skrudalienas pagasti tika administratīvi iekļauti Polijas Braslavas apriņķī, ar Grīvu kā centru. Sakarā ar militārajām neveiksmēm poļu-padomju karā, poļu karaspēks bija spiests atstāt Grīvu un Ilūkstes apriņķa teritoriju, un 1920. gada jūnijā to ieņēma Latvijas armija. Polija no pretenzijām uz šo teritoriju atteicās tikai 1938. gadā. Līdzīgi tika atrisinātas Lietuvas teritoriālās pretenzijas.

Latvijas Austrumu frontē 1919. gada beigās atradās Latvijas bruņoto spēku Kurzemes divīzijas trīs pulki, Latgales partizānu pulks, landesvērs un daļa no Latgales divīzijas, kas bija pakļautas Kurzemes divīzijas komandierim pulkvežleitnantam Jānim Puriņam. 1920. gada 1. janvārī viņa pakļautībā bija 540 virsnieku, 14 150 instruktoru un kareivju ar 330 ložmetējiem, 79 patšautenēm, 32 lielgabaliem, 19 mīnmetējiem, 470 jātnieku un 3 bruņotie vilcieni.

Kurzemes divīzija un Latgales partizānu pulks - 200 virsnieki, 7 800 karavīri, 100 ložmetēji, 45 patšautenes, 15 lielgabali, 3 mīnmetēji, 150 jātnieki.

Latgales divīzija - 180 virsnieki, 4 400 karavīri, 100 ložmetēji, 30 patšautenes, 8 lielgabali, 10 mīnmetēji, 140 jātnieki.

Landesvērs - 160 virsnieki, 1 950 karavīri, 130 ložmetēji, 4 patšautenes, 9 lielgabali, 6 mīnmetēji, 80 jātnieki.

Polijas karaspēka Operatīvās grupas komandiera ģenerāļa Edvarda Ridza-Smiglija pakļautībā bija Polijas 1. un 3. leģiona kājnieku divīzijas ( Dywizja Piechoty Legionów). Tie bija 340 virsnieki, 13 260 kareivji, 44 vieglie, 28 smagie lielgabali, 300 ložmetēji. Šos spēkus papildināja 1. tanku pulka 2. rota ( 2 kompania czołgów) ar 25 tankiem:

Polijas 1. leģiona kājnieku divīzija: 1. kājnieku leģiona pulks, 5. kājnieku leģiona pulks, 6. kājnieku leģiona pulks, 1. vieglās artilērijas leģiona pulks, 1. smagās artilērijas divizions.

Polijas 3. leģiona kājnieku divīzija: 7. kājnieku leģiona pulks, 8. kājnieku leģiona pulks, 9. kājnieku leģiona pulks, 3. vieglās artilērijas leģiona pulks, 3. smagās artilērijas divizions.

Latvijas un Polijas karaspēkam pretī stāvēja KPFSR 15. armija ar vairākām strēlnieku divīzijām, kuru skaits un lielums kauju laikā mainījās. Visas šīs karaspēka vienības bija pakļautas Padomju Krievijas Rietumu frontes pavēlniekam Vladimiram Gitisam ( Гиттис).

KPFSR 15. armija, kuras sastāvā 1920. gada 1. janvārī bija 6 620 kareivji, 239 ložmetēji, 4 patšautenes, 60 lielgabali, 370 jātnieki:

III atsevišķā Petrogradas brigāde,

4., 11., 48., 53., 54. u.c. strēlnieku divīziju dažādi pulki,

jātnieku divizions,

bruņuvilcieni.

Daugavpils ieņemšanas operāciju vadīja Polijas ģenerālis Edvards Ridzs-Smiglijs, to aizsargāja Padomju Krievijas Rietumu frontes 15. armijas 33., 31. un 23. pulki, 30. komunistu rota, 2. jātnieku eskadrons un viens bruņotais vilciens. Kopā pilsētā bija vismaz 2000 karavīru ar 35 ložmetējiem un 24 lielgabaliem. 1920. gada 3. janvārī Polijas leģiona 3. divīzija un daļa no 1. divīzijas šķērsoja aizsalušo Daugavu un ar 1. tanku pulka atbalstu tiešā triecienā ieņēma pilsētu. Daļa no 1. divīzijas aplenca pilsētu no austrumiem, bet Latvijas bruņoto spēku Kurzemes divīzijas daļas no ziemeļiem. Daugavpils cietoksnis bez kaujas padevās Latvijas armijai. Abu valstu karaspēki turpināja vajāt atejošās padomju 15. armijas daļas līdz Višķiem, kur 5. janvārī apstājās un izturēja sarkanarmiešu pretuzbrukumu līdz 9. janvārim.

Ziemeļlatgales atbrīvošanas operāciju vadīja Latgales divīzijas štābs Gulbenē ar pulkvedi Berķi priekšgalā. Viņa padotībā pārgāja arī Latgales partizānu pulks, kā arī Kurzemes divīzijas 1. Liepājas un 2. Ventspils kājnieku pulki, kam bija jāpabalsta uzbrukums no Lubānas ezera rajona. Latgales divīzija un Latgales partizāni uzbruka gar Gulbenes- Kupravas- Pitalovas dzelzceļu un pārrāva Pleskavas-Daugavpils dzelzceļu ziemeļos no Pitalovas stacijas, novēršot padomju karaspēka papildus vienību ierašanos Latgalē no Igaunijas frontes un no Krievijas iekšienes.

Latgales centrālās daļas atbrīvošanu vadīja Kurzemes divīzijas komandieris pulkvežleitnants Jānis Puriņš. Viņa padotībā pārgāja arī 9. Rēzeknes kājnieku pulks un landesvērs, kas uzbruka Rēzeknei no dienvidu puses. Pilsētu atbrīvoja landesvēra spēki, kam sekoja 2. Ventspils kājnieku pulks, kas nāca gar Krustpils-Rēzeknes dzelzceļu. Sekoja Ludzas atbrīvošana. 3. Jelgavas kājnieku pulks un 9. Rēzeknes kājnieku pulks ieņēma teritoriju aiz Rāznas ezera, bet Bukmuižu ieņēma Polijas karaspēks. 1. Liepājas kājnieku pulks pārrāva Rēzeknes-Pitalovas dzelzceļu uz ziemeļaustrumiem no Rēzeknes un turpināja uzbrukumu līdz Ludzas upei. Landesvēra vienības turpināja uzbrukumu, līdz 30. janvārī sasniedza Zilupi.

Polijas karavīri pie Daugavpils dzelzceļa tilta, 1920

Kārlis Ulmanis ar Krišjāni Berķi, Jāni Puriņu un citiem virsniekiem 1920. gada 14. februārī Gulbenē

# data[].attributes.attachment_link.description
Latgales atbrīvošana 1920. gadā bija Latvijas Bruņoto spēku un Polijas Otrās republikas kopīga uzbrukuma operācija ar nosaukumu "Ziema" no 1920. gada 3. janvāra līdz 1. februārim Latvijas Brīvības cīņu laikā, kuras laikā Padomju Krievijas pakļautībā esošās Sarkanās armijas daļas padzina no Latgales. Veiksmīgā uzbrukuma dēļ nepiepildījās Padomju Krievijas valdības nodomi izmantot Latgales neskaidro politisko statusu Latvijas-Krievijas pamiera sarunās.

# data[].attributes.body
Tika uzsākta 1920. gadā pēc Latvijas neatkarības iegūšanas. Tās mērķis bija sadalīt lielās zemes īpašumus, kas piederēja baltvāciešiem un citiem lielīpašniekiem, un nodot šis zemes Latvijas zemniekiem. Šī reforma bija būtiska, lai samazinātu sociālo nevienlīdzību un veicinātu lauku attīstību.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
reforma, kas paredzēja zemes īpašuma sistēmas pārveidošanu Latvijā

Siena vākšanas darbi latviešu zemnieka sētā. Latvija, 1921. gads.

Radikālas agrārās reformas parasti tiek īstenotas ārēju un politisku apstākļu ietekmē - kari, revolūcijas, okupācijas. Noslēdzoties Pirmajam pasaules karam un Latvijas Neatkarības karam, Latvijā tika īstenota radikāla agrārā reforma (1920-1937). Reforma paredzēja muižu zemju, ēku, inventāra, lopu konfiskāciju un zemes, ko ieskaitīja Valsts zemes fondā (VZF), sadalīšanu bezzemniekiem un sīkzemniekiem.

Situācija Latvijas laukos pirms agrārās reformas

Pēc neatkarīgās valsts izveidošanas viens no pirmajiem uzdevumiem bija saimniecisko un sociālo jautājumu sakārtošana. Pirms Pirmā pasaules kara gandrīz puse - 48 % no visiem zemju īpašumiem piederēja vairāk nekā vienam tūkstotim privāto muižu (uzsākot agrāro reformu, VZF tika ieskaitītas 1479 privātās un valsts muižas), kuru īpašnieki bija Baltijas vācu izcelsmes, poļu, krievu, pārpoļoti Baltijas vācu izcelsmes muižnieki. Vidējais muižu lielums bija ap 2000 ha, bet atsevišķu muižu īpašumā koncentrējās vairāki desmiti tūkstoši hektāru zemes. Tajā pašā laikā zemnieku saimniecību zemes veidoja tikai 39 % no visiem zemju īpašumiem, bet valstij piederēja aptuveni 10 % zemju platības.

Pirmā pasaules kara rezultātā Latvijā iedzīvotāju skaits bija sarucis vairāk nekā par 1/3. 1920. gada vidū Latvijā bija ap 1,6 miljoniem iedzīvotāju, no tiem 1,2 miljoni dzīvoja laukos. Līdz ar kara laikā sagrautās rūpniecības, pamatā lielo rūpniecības uzņēmumu evakuāciju uz Krieviju, bija pieaudzis laukos dzīvojošo iedzīvotāju īpatsvars - nedaudz vairāk par 75 %. Liela daļa (vismaz 1/3 vai pat vairāk nekā puse) no tiem bija bezzemnieki. Lauksaimniecībā trūka visu būtiskāko ražošanas līdzekļu - darbaspēka, lauksaimniecības darbarīku, tehnikas, lopu, sēklas, naudas līdzekļu. Karadarbības postījumu, kā arī cilvēku un zirgu trūkuma dēļ, 30-45 % lauku bija neapstrādāti un neapsēti. 1/4 lauku iedzīvotāju bija palikuši bez pajumtes. Apmēram puse Latvijas muižu bija pamestas.

Pirmā pasaules kara laikā izpostītās Lielvārdes muižas drupas. Lielvārde, 1921. gads.

Reformas pamatojums

Agrārās reformas vēsturiski tiesiskajā pamatojumā kā noteicošais tika atzīts vēsturiskā taisnīguma princips. Muižu zemju un nekustamo īpašumu atsavināšana bija pamatota ar to, ka muižnieki pārsvarā muižas nebija pirkuši, bet mantojuši no saviem priekštečiem, kuri zemes bija ieguvuši no lēņu kungiem Latvijas teritorijas pakļaušanas rezultātā kopš 13. gs. Pēc Livonija sabrukuma vasaļi - lēņu turētāji - pārvērta lēņus par savu privātīpašumu, pievienojot tam arī zemnieku zemes. Tāpēc latviešu tautai ir pirmtiesības uz savu senču zemi.

Reformas nepieciešamības nacionālpolitiskais un sociālpolitiskais pamatojums bija balstīts nepieciešamībā nostiprināt tautā pārliecību, ka ir notikusi tautas atbrīvošana no svešzemju kundzības politiskā un saimnieciskā jomā, ka tauta ir tiešām savas valsts un zemes saimniece. Valsts izteica atzinību pirmām kārtām Neatkarības kara dalībniekiem un kritušo karavīru ģimenēm, piešķirot īpašumā konfiscēto muižu zemes. Apgādāšana ar zemi un līdz ar to ar darbu lielinieciski noskaņotos bezzemniekus un sīkzemniekus bija būtisks apstāklis sociālā miera nodrošināšanā valstī. Agrārās reformas rezultātā būtiski pieauga latviešu loma lauksaimniecībā.

Reformas ekonomiskais pamatojums bija sekundārs, jo sadalīt lielos zemes īpašumus vidēja un maza lieluma saimniecībās nebija ekonomiski pamatoti un izdevīgi. Salīdzinoši mazajām jaunsaimniecībām, trūkstot kapitāliem, bija grūti celt savu produktivitāti. Tomēr agrārās reformas rezultātā tika būtiski palielināti valstij piederošie īpašumi. Reformas noslēgumā valsts bija paturējusi 52 % VZF, no kuriem meži veidoja 40,5 %. 30. gadu beigās valsts īpašumā atradās 1,4 miljoni ha, jeb 80 % Latvijas mežu.

Zemnieku bērni piedalās ražas novākšanā. Latvija, 1915.-1916. gads.

Pirmā pasaules kara laikā sagrautā Rembates muiža. Rembate, 1921. gads.

Galvenie normatīvie akti un reformas principi

Jau Latvijas Pagaidu valdība izdeva vairākus rīkojumus agrāro lietu kārtošanā. Ar 27.02.1919. Pagaidu valdības rīkojumu par bezzemnieku apgādāšanu ar zemi tika izveidots VZF. Fondā ieskaitīja valsts muižām, zemnieku agrārbankai un valstij piederošās mežu zemes, kuras bija derīgas zemkopībai. Privāto muižu iekļaušana zemes fondā nebija iespējama, jo Latvijas teritorijā vēl atradās vācu okupācijas karaspēks.

17.-18.04.1920. Satversmes sapulces vēlēšanās visas Latvijas politiskās partijas (izņemot Vācu demokrātisko partiju, kura pārstāvēja muižniecību) savās vēlēšanu platformās ievērojamu vietu ierādīja agrārajam jautājumam. Visradikālāk agrāro jautājumu solīja atrisināt Latvijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija. Sociāldemokrātu panākumi vēlēšanās (57 deputātu vietas), kā arī viņu aktīvā politiskā darbība lielā mērā noteica Agrārās reformas likuma radikālo raksturu.

Agrārās reformas likums bija galvenais likumdošanas akts agrārajā jautājumā, ko pieņēma Satversmes sapulce. Likuma 1. daļā "Valsts zemes fonds" (pieņemta 16.09.1920.) tika noteikts, ka jaunu saimniecību ierīkošanai un pastāvošo sīksaimniecību paplašināšanai nodibināms VZF. Tajā ieskaitīja visas valsts zemes, bijušās muižas un mežus. Fondā iekļāva 8557 hipotekārās vienības - 1479 muižas, 294 pusmuižas, 171 mācītāja muižu, 202 mājas, 546 atsevišķus zemes gabalus un 5865 nomas zemes gabalus. Kopumā VZF veidoja 3,4 miljonus ha jeb 52 % no visas zemes kopplatības, no kuriem privāto muižu zemes veidoja 79 %. Sadalāmais fonds bija noteikts 1,6 miljonu ha apjomā. VZF nonāca arī 1,6 miljons ha (91 %) Latvijas mežu. Fondā neieskaitīja no muižām pārdoto zemi zemniekiem, ja to bija ieguvuši Latvijas pilsoņi. Bijušajiem zemes īpašniekiem, ja viņi nebija cīnījušies pret Latvijas valsti, paredzēja atstāt neatsavināmo daļu 50 ha platībā, bet izņēmuma gadījumos arī līdz 100 ha.

Satversmes sapulcē tika nolemts, ka jautājums par atlīdzības kārtošanu VZF ieskaitīto zemju un muižu īpašniekiem galīgi jānosaka ar īpašu likumu, atstājot šo jautājumu 1. Saeimai. 14.04.1924. 1. Saeimā tika pieņemts likums, ka muižnieki par atsavināto zemi un visu, kas pie tās pieder, atlīdzību nesaņem.

Nākamajā dienā pēc Agrārās likuma 1. daļas pieņemšanas, tika pieņemta likuma 4. daļa "Zemes ierīcības komitejas" (17.09.1920.). Tā noteica, ka VZF sadalīšanai un zemes piešķiršanai ir dibināmas dažādu līmeņu zemes ierīcības komitejas.

Likuma 2. daļa "Valsts zemes fonda izlietošana" (pieņemta 21.12.1920.) noteica, ka VZF sadalāms pamatā jaunsaimniecību izveidei. Jaunsaimniecības drīkstēja veidot ne lielākas par 22 ha, bet ne mazākas par 15 ha. Tāda lieluma saimniecības varēja apstrādāt viena ģimene bez algota darbaspēka. Lauksaimniecībā nederīgu zemi ar vai bez meža, ūdeņus, purvus varēja piešķirt virs normas, bet ne vairāk par 5 ha, t. sk. arī mežu līdz 3 ha. Zemi piešķīra privātīpašumā par simbolisku samaksu - vidēji 10-20 lati par 1 ha. Šī cena bija 20-27 reizes zemāka par reālo zemes tirgus cenu. Piešķirtā zeme bija jāizpērk 41 gada laikā.

Galvenie zemes sadales principi:

1. zeme piešķirama vispirms tiem, kuri šīs tiesības ieguvuši cīņā par Latvijas neatkarību un tiem, kuri jau pierādījuši savu tieksmi un varēšanu saimniekot;

2. zeme piešķirama tiem bezzemniekiem - ilggadējiem zemes lietotājiem un rentniekiem, kuri pierādījuši savas saimniekošanas spējas un ieguldījuši šajās saimniecībās darbu un kapitālu;

3. zeme piešķirama tiem bezzemniekiem, kuri apņemas un ir spējīgi zemi apstrādāt, nodrošinot to ar savas ģimenes darbaspēku un pietiekamu lauksaimniecības inventāru.

Agrārās reformas likuma 3. daļa "Agrārās reformas nostiprināšana" (pieņemta 03.05.1922.) aizliedza no jauna apvienot viena saimnieka rokās vairāk par 50 ha zemes. Tika aizliegts arī pastāvošos un jauniegūtos lauku zemes īpašumus sadalīt mazākos gabalos par 10 ha. Izņēmumi bija pieļaujami ar valdības atļauju un tikai gadījumos, ja sadalītos zemes gabalus izlietoja ne lauksaimniecības, bet citām vajadzībām.

Agrāro reformu reglamentēja vēl vesela virkne citu likumu un noteikumu, kuri atbilstoši situācijai tika papildināti vai mainīti. Latgales specifiskie agrārie apstākļi noteica speciālu instrukciju izdošanu šim novadam.

Valsts rūpējās par to, lai lauku dzīve tiktu pēc iespējas ātrāk atjaunota. 20. gadu sākumā daudzām karā izpostītajām saimniecībām valdība piešķīra pabalstus, labības sēklas. 1922. gadā tika nodibināta Valsts zemes banka. Bankā varēja saņemt ļoti izdevīgus aizdevumus ēku būvēm, dzīvā un nedzīvā lauksaimniecības inventāra iegādei. Līdz 01.01.1925. par aizdevumiem jaunsaimniecībām procentus nerēķināja, izņemot 1 % bankas izdevumu segšanai. 1925. gadā Valsts zemes banka sāka pārvest jaunsaimniecībām izsniegtos īstermiņa aizdevumus uz ilgtermiņa aizdevumiem pret nekustamā īpašuma ķīlu. Jaunsaimniecību izpirkšanas maksas un aizdevumi ēku būvei bija jāmaksā 4 % gadā un jāatmaksā 41 gada laikā.

1924. gadā pieņēma likumu par kredītiem lauku būvniecībai, kurus daļēji dzēsa, ja ēkas tika būvētas no ugunsdrošiem materiāliem. 1927. gadā izdeva noteikumus par noliktavu, elevatoru un kaltētavu ierīkošanu. 1923. un 1928. gadā tika izdoti noteikumi par valsts pabalstiem meliorācijā.

Starptautiskā rezonanse

Pēc Pirmā pasaules kara agrārās reformas tika veiktas 12 Eiropas valstīs. Latvijā reforma bija viena no radikālākajām, jo neparedzēja nekādas kompensācijas par reformas rezultātā konfiscētājiem īpašumiem, tāpēcpastāvēja zināmas bažas par Latvijas starptautisko reputāciju.It īpaši, kad 04.1925. divi 1. Saeimas vācu frakcijas deputāti Vilhelms fon Firkss ( Wilhelm Friedrich Karl von Fircks) un Manfrēds fon Fēgezaks ( Manfred Balthasar Heinrich Theophil von Vegesack) iesniedza sūdzību Tautu Savienības ( League of Nations) sekretariātam par minoritāšu tiesību nevienlīdzību Latvijā, jo bez atlīdzības tiek atsavināta tikai Baltijas vācu izcelsmes iedzīvotājiem piederošā zeme un muižas. Latvijas valdība atbildē Tautu Savienībai akcentēja sociālpolitisko reformas pamatojumu, ka bez agrārās reformas Latvijā nebūtu iespējams sociālais miers.

Neskatoties uz to, ka agrārās reformas likums neparedzēja atlīdzību bijušajiem muižniekiem, Latvijas valdība pēc 1929. gadā noslēgtas slepenas vienošanās ar Poliju (Polija bija palīdzējusi Latvijas armijai Latgales atbrīvošanā no lieliniekiem) maksāja Polijai (faktiski emigrējušajai poļu muižniecībai) kompensācijas par atsavinātajām muižām. Saskaņā ar šo vienošanos Latvija no 1929. līdz 1937. gadam izmaksāja Polijai 5 297 500 latu. Latvijas valdība bija pieņēmusi arī slepenus lēmumus par kompensācijām dažiem muižniekiem - Itālijas, Francijas, Šveices, Austrijas un Somijas pavalstniekiem. Kompensāciju kopējais apjoms bija 877 000 lati.

Reformas rezultāti un ilgtermiņa sekas

Galvenais agrārās reformas vadmotīvs - vēsturiskā un sociālā taisnīguma principu īstenošana - bija sasniegts, valstī tika nodrošināta sociālpolitiskā stabilitāte. Reformas noslēgumā bija sadalīti visi paredzētie 1,6 miljoni ha VZF zemju, kuras ieguva 144 681 zemes pieprasītājs. Latvijā zemnieku saimniecību skaits gandrīz dubultojās - no 141,7 tūkstošiem 1920. gadā līdz 275,7 tūkstošiem agrārās reformas noslēgumā. No jauna tika izveidotas 54 128 jaunsaimniecības. Tas mainīja lauku saimniecību sadalījumu pa lieluma grupām, būtiski samazinot lielsaimniecību skaitu un pavairojot mazu un vidēju saimniecību īpatsvaru. Reformas noslēgumā 72,7 % saimniecību lielums nepārsniedza 20 ha; 20-50 ha saimniecības veidoja 21,7 %; 50-100 ha saimniecības - 5,2 % un lielākas par 100 ha saimniecības - 0,4 %.

Reformas rezultātā attīstījās lauku infrastruktūra. Vairākums jaunsaimniecību dažu gadu laikā spēja ne tikai saražot lauksaimniecības preces pašpatēriņam, bet arī tirgum. Attīstījās graudkopība, lopkopība, piensaimniecība un linkopība. Lini bija būtisks jaunās Latvijas valsts saimnieciskās neatkarības pamats, jo tie deva valstij nepieciešamo valūtu. 20. gadu pirmajā pusē lauksaimniecības ražojumu eksportā pirmo vietu ieņēma linu šķiedras eksports, kas veidoja gandrīz 25 % no visas eksportēto preču kopvērtības. Vēlākajos gados lauksaimniecības produkcijas eksportā dominēja sviests, vēlāk - arī cūkgaļa (bekons).

Linu iekraušana pie linu eksporta noliktavas. Rīga, 1935.-1938. gads.

Jaunsaimniecībās tomēr pamatā dominēja roku darbs, laukus apstrādāja ar zirgiem, jo lauksaimniecības mašīnu iegāde neatmaksājās. Daudzu jaunsaimniecību īpašniekiem trūka līdzekļu un prasmes saimniekot. Tāpēc tās nespēja atmaksāt no valsts saņemtos aizdevumus un nonāca ūtrupē. Tā kā reformas gaitā bijušie bezzemnieki ieguva zemi un ierīkoja savas jaunsaimniecības, tad lielākajās saimniecībās sāka trūkt algotu strādnieku. Laukstrādnieki tika meklēti Latgalē, vēlāk - arī Polijā un Lietuvā.

1920.-1937. gada agrārajai reformai ir ietekme uz procesiem laukos pēc Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošanas. Reformas laikā iegūto zemes īpašumu mantošanā prioritāte bija bijušajiem īpašniekiem vai viņu mantiniekiem. 90. gados veiktās zemes reformas īstenošanā juridiski aktuāli kļuva 1920.-1937. gada reformas dokumenti, kas sniedza valstij un tās iedzīvotājiem nepieciešamo informāciju par zemes īpašumiem.

Linu uzglabāšana grēdās Latvijas Valsts linu centrālajā noliktavā. Rīga, 1935.-1938. gads.

Autora ieteiktie papildu resursi

# data[].attributes.attachment_link.title
agrārā reforma Latvijā, 1920.-1937. gads

# data[].attributes.attachment_link.description
reforma, kas paredzēja zemes īpašuma sistēmas pārveidošanu Latvijā

# data[].attributes.body
1934. gadā 15 maijā Kārlis Ulmanis veica valsts apvērsumu. Viņš atcēla Saeimu un pārņēma pilnvaras, ieviešot autoritāru režīmu. Ulmanis kļuva par valsts vadītāju bez demokrātiskām vēlēšanām, un šis režīms pastāvēja līdz Otrā pasaules kara sākumam, kad Latviju okupēja Padomju Savienība.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Šis raksts ir par Kārļa Ulmaņa autoritāro režīmu. Par Gunta Ulmaņa prezidentūru skatīt rakstu Guntis Ulmanis.

Autoritārais Kārļa Ulmaņa režīms (arī Ulmaņa diktatūra, Ulmaņa laiki) bija autoritārs režīms, kas izveidojās pēc Ministru prezidenta Kārļa Ulmaņa 1934. gada 15. maijā veiktā valsts apvērsuma, kurš izbeidza Parlamentāro demokrātiju Latvijā. Savu neierobežoto varu Ulmanis nostiprināja 1936. gada 11. aprīlī, nelikumīgi pārņemot arī Valsts prezidenta pilnvaras. Ulmaņa diktatūra pastāvēja līdz Latvijas okupācijai 1940. gada 17. jūnijā, lai gan formāli viņš Valsts prezidenta pienākumus turpināja pildīt līdz Tautas Saeimas pirmajai sēdei 1940. gada 21. jūlijā.

Režīma trīs galvenie politiskie saukļi bija - Vadonība. Vienība. Nacionālisms. Publikācijās, īpaši pēc 1936. gada 11. aprīļa, kad Ulmanis pārņēma Valsts Prezidenta amatu, tika uzsvērts Vadonības un autoritārisma pozitīvais aspekts. Režīma ideoloģijas pamattēze bija, ka Vadoņa radītā 15. maija Atjaunotā Latvija ir devusi iespēju tautas vienotībai un uzplaukumam latviskā Latvijā.

Salīdzinājumā ar citiem Eiropas starpkaru perioda antidemokrātiskajiem režīmiem, Ulmaņa režīms bija unikāls, jo Latvijā nepastāvēja pat šķietamas un kontrolētas demokrātijas iezīmes. Netika izveidota viena valdošā partija, nepastāvēja nedemokrātisks likumdošanas orgāns vai pieņemta jauna režīma konstitūcija. Nenotika nekādas vēlēšanas vai referendumi. Ulmanis kļuva par vienpersonisku diktatoru, kurš pats izlēma visus svarīgākos jautājumus. Ulmaņa vadītā Ministru kabineta rokās bija ne tikai izpildvara, bet arī likumdošana, un tas nekādā veidā nebija pakļauts sabiedrības kontrolei. Ikdienas tehniskajā darbā (valdības rīkojumu un likumu sagatavošanā) pilnā Ministru kabineta vietā regulāri sanāca Mazais ministru kabinets, kuru izveidoja 1934. gada 18. maijā. Tā sākotnējā sastāvā bija Ministru prezidenta biedrs Marģers Skujenieks, tieslietu ministrs Hermanis Apsītis, Valsts kancelejas direktors Dāvids Rudzītis un tā resora vadītājs, kura likumprojektu apsprieda.

Ulmaņa režīms, salīdzinot ar citiem tā laika autoritārajiem un totalitārajiem režīmiem, bija izteikti maigs. Nenotika oponentu slepkavības, un politisko ieslodzīto skaitam bija tendence samazināties. Režīms centās veidot modernu, dinamisku un nacionālu Latvijas valsti, sekojot tā laika autoritāro režīmu paraugiem pārējā Eiropā.

Naktī no 1934. gada 15. uz 16. maiju Ministru prezidents Ulmanis sadarbībā ar Kara ministru Balodi veica valsts apvērsumu. Tika apturēta Saeimas un Satversmes darbība, valstī izsludināts izņēmuma (kara) stāvoklis, aizliegtas visas politiskās partijas, arestēti vairāki tūkstoši politisko oponentu, ierobežota preses brīvība. Lai arī Ulmaņa un Baloža parakstītajā deklarācijā tika solīta Satversmes reforma, pēc kuras varētu atsākties arī Saeimas darbs, jau pāris tuvāko mēnešu laikā par neapšaubāmu valsts vadoni kļuva Ulmanis, un līdz pat režīma beigām nekāds darbs demokrātijas atjaunošanā netika veikts.

Vēsturnieks Ilgvars Butulis režīma ideoloģijas attīstību iedala trīs posmos:

1. pamatnostādņu iezīmēšana (1934. gada maijs-1937. gads);

2. ideoloģijas sistēmas veidošana, ideoloģiskās audzināšanas un propagandas centralizācija un kontrole (1937. gads-1939. gada oktobris);

3. krīze (1939. gada oktobris-1940. gada jūnijs).

Ideoloģija veidojās pakāpeniski, jau no režīma pirmajām dienām balstoties galvenokārt uz Ulmaņa publiskajās runās paustajiem uzskatiem un pārņemot vadonības kulta iezīmes no Itālijas, Vācijas un PSRS. Tās veidošanā aktīvi iesaistījās E. Blanks, A. Kroders, J. Lapiņš, E. Virza u. c. kā arī 1937. gada 1. aprīlī izveidotā Sabiedrisko lietu ministrija, kas nodarbojās ar kultūras dzīves, mediju darba un publisko pasākumu vadīšanu. Taču atšķirībā no dogmatiskā komunisma, nacionālsociālisma vai pat Musolīni nenoteikti definētā fašisma, Latvijā neizveidojās "ulmanisms" vai "vadonisms". Vēstures notikumu izpratnē, skolu programmās, monumentālajā celtniecībā un literārajos sacerējumos, teātru un koncertu repertuārā bija jāvalda vadonības, pozitīvisma un nacionālisma garam.

Līdzīgi kā citās diktatūrās, lielu lomu atvēlēja Vadoni slavinošiem masu pasākumiem. Tā kā Latvijā, atšķirībā no PSRS vai nacistiskās Vācijas, nenotika pompozi valdošās partijas kongresi, īpašu lomu spēlēja masu pasākumi - valsts svētki, dažādi kultūras pasākumi, zemkopības izstādes, gadadienas, militārās parādes. Tos var uzskatīt arī par rituāliem, ar kuru starpniecību tika veidota, uzturēta un leģitimizēta pastāvošā politiskā un sociālā iekārta.

No 1934. gada 21. līdz 24. jūlijam Esplanādē notiek pirmais lielais režīma organizētais masu pasākums - Atdzimšanas dziesma, kura scenogrāfs Jānis Muncis vēlāk veido Pļaujas svētkus Koknesē (1935), kompozīciju "Tev mūžam dzīvot, Latvija!" uz peldošas skatuves Daugavā (1936), Pļaujas svētkus Rēzeknē (1936), "Darba slava" (1937) un Pļaujas svētkus Jelgavā (1937).

1938. gada 16.-19. jūnijā stingrā Sabiedrisko lietu ministrijas uzraudzībā notika IX Vispārējie latviešu Dziesmu svētki. Tie bija priekšvēstnesis valsts divdesmitās gadadienas svinībām 1938. gada 18. novembrī un Atjaunotās Latvijas piecu gadu svētkiem 1939. gada 15. maijā. Masu svinības tika organizētas arī 1936. gada 11. aprīlī, Ulmanim pārņemot Valsts prezidenta amatu, 1937. gada 4. septembrī atzīmējot viņa 60. dzimšanas dienu u. c.

Šī laika publikācijās uzsver vadonības principa pozitīvos aspektus., " Vadonības metode arī valsts pār valdīšanā dod vislabākos panākumus, kas pamazām tiek atzīts visā pasaulē, atšķirībā no tām metodēm, kas bija uzbūvētas uz vairākuma lēmumiem, dažkārt nejaušiem gadījuma lēmumiem." K.Ulmanis

Jau 1934. gadā Ulmani sāk saukt par Vadoni, bet režīmu par Atjaunoto Latviju. Masu medijos nepārtraukti tika kultivēts vadoņa kults. Pārspīlēti tika uzsvērta K.Ulmaņa zemnieciskā izcelsme, vispusīgie talanti un īpašā gudrība; cildinātas viņa rakstura īpašības - drosme, atbildība un pašupurēšanās. Plaši lietota frāze "Dr. Kārlis Ulmanis", lai arī viņam bija piešķirts tikai goda doktorāts. Jau drīz pēc apvērsuma Ulmanis presē tiek saukts par "lielo sējēju", "dubultģēniju". Pārspīlēta glaimošana vadonim kļuva par neatņemamu ikdienas daļu. Nepārtrauktā un salīdzinoši vienveidīgā valdības propaganda un Vadoņa slavināšana "nāca nemitīgā straumē laikrakstos, radio un runās. Tā bija kā veca plate, kas cilvēkam drīz apnika, un vēlāk viņi to sāka nīst."

Un kur viņš sper kāju, tur uzdīgst jauni asni, kur pieskaras viņa roka, tur raisās ziedi un ienākas augļi. Lai šodien to visi pārdomājam un lai uz visiem laikiem atminamies, ka viņš mums Dieva dots un Laimas sūtīts.

Ulmaņa portrets parādījās uz papīra naudas zīmēm, 1940. gadā bija plānots, ka sudraba "Mildas" 5 latu monētas vietā ieviesīs monētas ar Ulmaņa attēlu.

1935. gada maijā, atzīmējot apvērsuma pirmo gadadienu, Ulmanim pasniedz stilizētu Nameja gredzenu ar vanagu. Gredzena, vanaga simbola un Nameja saistībai nav nekāda vēsturiska pamatojuma, tas balstīts Aleksandra Grīna romānā "Nameja gredzens". Režīma ideoloģija lika uzsvaru uz saikni starp vēsturisko zemgaļu ķēniņu Nameju un Zemgalē dzimušo vadoni Ulmani.

No 1937. gada publisko pasākumu dekorācijās jau plaši tiek izmantota "Vadoņa emblēma" - Nameja gredzenu nagos satvēris balts vai zelta vanags vārpu vainagā lido pretī Saulei.

Valsts prezidents

Pēc 15. maija apvērsuma Alberts Kviesis palika Valsts prezidenta amatā līdz sava otrā pilnvaru termiņa beigām 1936. gada martā. 1936. gada 12. martā Ministru kabinets pieņēma un Kviesis izsludināja likumu par Valsts prezidenta amata pildīšanu, kas no 1936. gada 11. aprīļa līdz nenoteiktam brīdim, kad tiks izpildīts 1934. gada 18. maija deklarācijas paziņojums par Satversmes reformu, Valsts prezidenta amata pildīšanu uzticēja Ulmanim. Ulmaņa atvaļinājuma vai citu iemeslu gadījumā prezidenta funkcijas izpilda otrais cilvēks valstī - Kara ministrs Balodis. Šis likums arī atcēla visus esošos likumus, ciktāl tajos Valsts prezidenta amata pildīšanai noteikta citāda kārtība. Faktiski tas nozīmēja oficiālu, taču antikonstitucionālu Ulmaņa neierobežotas autoritārās vadonības ieviešanu. Turpmākajos gados svinīgi atzīmēja ne tikai 18. novembri un 15. maiju, bet arī 11. aprīli.

Pēc Kara ministra Baloža negaidītās aiziešanas no visiem amatiem 1940. gada aprīļa sākumā, 15. maijā spēkā stājās jaunais Likums par valsts aizsardzību, kas cita starpā izveidoja Valsts aizsardzības komiteju, kura darbojas kā Valsts Prezidenta padomdevēja un nostiprināja Ulmaņa stāvokli. Valsts prezidents kļuva ne tikai par bruņoto spēku augstāko vadoni, bet arī par valsts aizsardzības augstāko vadoni. Vienlaikus tika veiktas izmaiņas likumā par Valsts prezidentu, nosakot, ka viņa aizstājējs ir Kara ministrs, vairs nepieminot ģenerāli Balodi (reāli tas ir jaunieceltais Kara ministrs, 15. maija apvērsuma līdzgaitnieks Krišjānis Berķis). Savā ziņā šīs izmaiņas norāda uz Ulmaņa vienvaldības vājumu, jo nepastāvēja un nebija izstrādāts varas mantošanas vai turpināšanas mehānisms.

Oficiāli tika uzsvērts, ka vara Latvijā pieder nevis Latvijas tautai, bet pēc 15. maija vienotajai un sevi ieguvušajai latviešu tautai. Ņemot vērā Ulmaņa paša uzskatus un lielākās iedzīvotāju daļas nodarbošanos, īpaši izcēla zemniecību kā latviešu valsts pamatu. Šai ideoloģijai tā izdevās paaugstināt latviešu tautas nacionālo pašapziņu, ka vācbaltu vēsturnieks Jirgens fon Hēns 1969. gadā rakstīja: "šī pārspīlētā nacionālisma politika un ideoloģija ir ievērojami sekmējusi to, ka latviešu tauta ir izrādījusies apbrīnojami pretoties spējīga padomju nacionālajai politikai".

Latviskās Latvijas politika ierobežoja mazākumtautību ekonomisko un kultūras dzīvi, piemēram, valsts vairs nefinansēja mazākumtautību skolas, tika nacionalizēti vācbaltiešu un ebreju kapitālam piederoši uzņēmumi. Taču šī politika bija sākusies jau parlamentārās republikas laikā, kad tika konfiscētas muižu zemes un ēkas, bet 1931. gadā vācu draudzei atņēma Rīgas Domu. Vienlaikus Ulmaņa režīms atzina, ka "Latvijas saule spīd pār visiem," stingri ierobežoja cittautiešu kritiku, nekultivēja antisemītismu, saglabāja kulturāli nacionālo autonomiju un uzskatīja mazākumtautību pārstāvjus par pilntiesīgiem Latvijas pilsoņiem.

1939. gada 30. oktobrī noslēgtais Latvijas un Vācijas "Līgums par vācu tautības Latvijas pilsoņu pārvietošanu uz Vāciju", paredzēja izceļošanas pabeigšanu līdz 1939. gada 15. decembrim un noteica īpašumu kompensēšanas kārtību.

Pēc 1935. gada Tautas skaitīšanas datiem Latvijā dzīvoja 62 144 vācieši, 3,19% no iedzīvotāju skaita. Viņi tradicionāli bija turīgākā pilsētnieku daļa un lielākie zemes īpašnieki. Izceļošana turpinājās līdz 1940. gada maijam, kad aizbrauca 53 000 vāciešu, no kuriem kādi 7 tūkstoši bija latvieši, kas vēlējās pamest valsti. Daļa latviešu aizbrauca cerot uz labāku dzīvi, citi neticēja Latvijas turpmākai neatkarībai pēc pirmo PSRS militāro bāžu izveidošanas 1939. gada oktobrī.

Par Latvijā atstāto īpašumu valsts izmaksāja kompensācijas, taču līdzņemamo mantu daudzums tika ļoti stingri regulēts. Nedrīkstēja izvest ārzemju valūtu, dārgmetālus, medicīnas iekārtas, automašīnas, vēsturiskus un mākslas priekšmetus, bibliotēkas. Vāciešus pirms iekāpšanas kuģos rūpīgi pārmeklēja, tika konfiscēta pat pārtika. Tas tika darīts arī racionālu iemeslu dēļ, jo pēc Otrā pasaules kara sākuma Latvijā sākās ekonomiskās grūtības; nevarēja pieļaut resursu nekontrolētu izvešanu.

1939. gada 13. decembrī iznāca laikraksta Rigasche Rundschau pēdējais numurs. Mazāku vācu grupu izceļošana turpinājās līdz pat vācu-padomju kara sākumam 1941. gada 22. jūnijā.

Ulmaņa režīma gados vietvārdu latviskošana, kas tika uzsākta jau Agrārās reformas sākumā, tika pastiprināta un kļuva kampaņveidīga. Vietvārdus ar izskaņu "-muiža" parasti pārveidoja uz izskaņu "-ciems". Latviskoja arī vāciskus, poliskus vai vienkārši "nedaiļskanīgus" vietvārdus. Līdz ar vācbaltiešu izceļošanu presē sākās aktīva uzvārdu latviskošanas kampaņa. 1939. gada 22. decembrī pieņem likumu par uzvārdu maiņu. Lai novērstu pārspīlētu populārāko uzvārdu pieņemšanu, Iekšlietu ministrija regulāri pārtrauca to piešķiršanu, piedāvājot jaunus uzvārdus. 1940. gada 25. maijā tiek ziņots, ka 10 084 cilvēki latviskojuši uzvārdus. Ministrija pārtraukusi piešķirt populāros uzvārdus - Aigars, Leja, Raits, Rasa un Ziemelis, bet piedāvā tādus jaunumus kā Ziedars, Silārs, Gundegs, Ive, Rūds, Algards, Danga, Senleja un Mežvids. Lai atvieglotu uzvārdu izvēli, tiek izveidoti un publicēti latvisku uzvārdu saraksti. Uzvārda latviskošana kļuva par zināmu lojalitātes apliecinājumu režīmam. Pirmais oficiāli uzvārdu mainīja Ulmaņa sekretārs Cimermanis, kurš kļuva par Rudumu. Iekšlietu ministrs Veitmanis 1940. gada februārī kļuva par Veidnieku.

Līdz ar apvērsumu apturēja Saeimas un visu 103 politisko partiju darbību ( 4. Saeimā bija pārstāvētas 27 partijas). Kopā ar LSDSP frakcijas deputātiem arestēja arī ilggadīgo Saeimas priekšsēdētāju Paulu Kalniņu, desmit pilsonisko partiju deputātus un aptuveni 2000 sociāldemokrātus. 369 aktīvi sociāldemokrāti nonāca Liepājas koncentrācijas nometnē. Maijā apcietināja 831, jūnijā 659, jūlijā 587 cilvēkus, līdz decembrim politieslodzīto skaits sasniedza 4091. Apcietinātos sociāldemokrātus sāka atbrīvot 1935. gada aprīlī, kamēr radikāli noskaņotie politieslodzītie - komunisti un pērkonkrustieši - palika apcietinājumā līdz 1940. gada jūnijam vai tika izraidīti no valsts. Pērkonkrusta līderim Gustavam Celmiņam nācās bēgt no Latvijas.

Kreisās partijas nogāja pagrīdē. Sociāldemokrātu kreisais spārns nodibināja Sociālistisko strādnieku un zemnieku partiju, kas 1934. gada novembrī vienojās par sadarbību ar Komunistisko partiju. 1936. gadā abu partiju jaunatnes organizācijas apvienojās Latvijas Darba jaunatnes savienībā.

Politiski motivēti aresti turpinājās līdz pat režīma beigām. Pēc padomju vēsturnieku datiem, 1939. gada augustā arestēja 79 cilvēkus, septembrī 83, oktobrī 143, novembrī 149, decembrī 161. 1940. gada janvārī 166, februārī 186, aprīlī 307, maijā 252 cilvēkus.

Preses kontrole

Izglītību, kultūru, inteliģenci un kultūras dzīvi Latvijā centralizēja un vadīja 1937. gada 1. aprīlī izveidotā Sabiedrisko lietu ministrija režīma propagandas ministra Alfrēda Bērziņa vadībā. Papildu kontroli veica Rakstu un Mākslas kamera, Profesiju kamera, Preses biedrība un Izglītības ministrija.

Samazinājās preses izdevumu skaits, lielu laikrakstu daļu aizņēma garas Ulmaņa un ministru runas, reģionu vizīšu un pasākumu atreferējumi. 1955. gadā Stokholmā izdotajā "Latvju enciklopēdijā" teikts: "1934. - 1940. g. latviešu prese bija uniformēta, un tajā neparādījās nekāda valdības iestāžu kritika, bet gan prezidenta K. Ulmaņa slavināšana u. c. valdības loc. slavināšana, viņu runu atreferējumi, braucienu apraksti u. tml."

Lai nostiprinātu esošo stāvokli, 1938. gada februāri pieņēma jaunu, nedemokrātisku Preses likumu. 1924. gada likums paredzēja, ka ikvienam, kas vēlas laist klajā periodisku izdevumu, jāiesniedz pieteikums, bet pēc jaunā likuma bija nepieciešama atļauja. Redaktorus apstiprināja Sabiedrisko lietu ministrija, bet latviešu valodā izdodamam laikrakstam vai žurnālam par redaktoru vai izdevēju varēja būt tikai latvietis. Likuma 12. pantā bija noteikts, ka ikviena periodiska izdevuma uzdevums ir "sekmēt tautas tieksmes pēc vienības un vienprātības, veicināt 15. maija ideju iesakņošanos tautā, atbalstīt valdības darbu valsts un tautas politiskās, saimnieciskās un kultūras dzīves izkopšanā".

Ulmanis apgalvoja, ka Satversmes un Saeimas darbība ir apturēta tikai uz laiku līdz jaunas Satversmes izstrādāšanai. Tikmēr pēc Benito Musolīni vadītās fašistiskās Itālijas parauga izveidoja profesiju kameras, kam vajadzēja aptvert visas tautas dzīves nozares un kalpot kā pārstāvniecības institūcijām sadarbībā ar valdību. Praktisku piemēru deva Igaunija, kurā Petsa režīms laikā no 1934. līdz 1936. gadam izveidoja 15 arodkameras, kuru pārstāvjiem Igaunijas 1937. gada konstitūcija atvēlēja 16 no 40 vietām Igaunijas parlamenta augšpalātā.

Latvijā izveidoja sešas kameras, kuru locekļus uz 3 gadiem iecēla attiecīgās nozares ministrs:

Četras saimiecisko nozaru kameras:

Divas radošo nozaru kameras:

Rakstu un mākslu kamera (1938), Profesiju kamera (1938), kuru valdes kopā veidoja Valsts Kultūras padomi.

Rakstu un mākslas kamera pārstāvēja rakstniekus, gleznotājus, tēlniekus, skatuves māksliniekus un grāmatniecību, bet Profesiju kamera - agronomus, arhitektus, ārstus, inženierus, farmaceitus, juristus, ķīmiķus, mērniekus, mežkopjus, ekonomistus, tehniķus un visu mācību iestāžu skolotājus.

Kameras ārēji atgādināja profesiju labāko pārstāvju apvienību, bet faktiski bija valdības kontrolētas konsultatīvas institūcijas, kas tieši pakļāvās nozares ministrijai. Kameru veidošana nozīmēja līdzšinējo tirdzniecības un rūpniecības biedrību likvidēšanu, kuru vietā stājās centralizētas un kamerai pakļautas apvienības. Tā, piemēram, Tirdzniecības un rūpniecības kamera pārzināja tirgotāju, rūpnieku un namnieku biedrības. Ulmanis deklarēja, ka kameras nevajagot jaukt ar valsts iestādēm, bet vienlaikus lika saprast, ka kamerām jābūt valdības nodomu un ideoloģijas atbalstītājām. Tika norādīts, ka tām jāievēro Latvijas valsts specifiskie apstākļi un intereses, kādas nospraudusi valdība, un valsts interesēs ir iejaukties un prasīt atbildību ikvienam privātuzņēmumam, kā tas tiek vadīts, kā tas pilda pienākumus un valsts prasības. Katrai kamerai bija savi uzdevumi un tiesības, piemēram, Lauksaimniecības kamerai bija paredzēti 27 uzdevumi.

1938. gada 5. maijā izveidoja Sabiedrisko lietu ministrijai pakļautu Rakstu un Mākslas kameru (apvienoja rakstniekus, māksliniekus, žurnālistus, grāmatu un laikrakstu izdevējus) un Izglītības ministrijai pakļauta Profesiju kameru (apvienoja agronomus, arhitektus, ārstus, skolotājus, inženierus, juristus, ķīmiķus, ekonomistus, veterinārārstus, zobārstus u. c.). Šo divu kameru pārstāvjus apvienoja jaunveidotajā Valsts Kultūras padomē, kas kopā ar jau iepriekš izveidoto Valsts Saimniecisko Padomi veidoja Ulmaņa režīmā pilnīgā kontrolē esošās sabiedrības pārstāvniecības sistēmas augstāko orgānu. 1939. un 1940. gadā kamerām sāka piešķirt nedaudz lielāku patstāvību, paredzot, ka to locekļus biedrības varēs ievēlēt pēc stingri regulētas proporciju sistēmas.

Kameru pārstāvniecības principu ieviesa arī pašvaldībās. Pēc valsts apvērsuma likvidēto demokrātiski ievēlēto pilsētas domju vietā 1939. gadā izveidoja pilsētu padomes. Atkarībā no pilsētas lieluma padomē bija no 12 līdz 36 locekļiem, kurus no kameru izvirzīto kandidātu vidus amatā uz trim gadiem iecēla Iekšlietu ministrs. Padomei bija konsultatīva loma, jo lēmējvara palika Pilsētas galvas rokās.

"Mūsu nācijas saimnieciskā dzīve, kas balstās uz plānsaimniecību autoritāras iekārtas aizsardzībā, ir pilnā mērā spējusi sekot Valsts Prezidenta Kārļa Ulmaņa norādītai darba programmai - darba racionalizācijai un ražošanas pacelšanai."

Ulmanis lielā mērā balstījās uz visā Eiropā populārajām autarķijas, valsts kapitālisma un korporatīvās valsts idejām, lai radītu nacionalizētu un plānveida saimniecisko dzīvi, kuru vada valdības kontrolētas nozaru kameras. Dažos gados izveidoja ap 30 nacionālajām akciju sabiedrībām ar 95% valsts kapitālu, kas pārpirka un apvienoja mazos uzņēmumus. 1940. gada vasarā valsts kontrolēja ap 60% no rūpniecības. Savā ziņā tas sagatavoja un atviegloja padomju nacionalizācijas procesu.

Rūpnīcas strādnieki saņēma ap 100 latiem mēnesī. Pastāvēja ievērojamas atšķirības vīriešu un sieviešu ienākumos - kvalificēts darbinieks pilsētā vidēji pelnīja 179 latus mēnesī, bet sievietes tikai 90 latus. Puisis lauku saimniecībā vidēji saņēma 45,6 latus mēnesī (tiesa, miteklis un pārtika bija bez maksas), bet meita tikai 35,6 latus.

Ulmanis par Prezidenta pienākumu pildīšanu pēc nodokļiem saņēma 1920 latus mēnesī, taču viņam bija brīvi pieejami budžeta līdzekļi, ko "ziedot" dažādiem mērķiem savu reģionu vizīšu laikā. Latvijas Kredītbankas un režīma ekonomikas galvenā figūra Andrejs Bērziņš mēnesī saņēma 2500 latus un 350 latu piemaksu par dzīvokli. Salīdzināšanai - 1940. gada jūnijā Latvijas Kredītbankas 260 darbinieku vidējā alga bija 228 lati.

Pieaugot rūpniecības, celtniecības un lauksaimniecības apjomiem, valstī sāka trūkt darbaspēka. Tā kā režīms kontrolēja un vadīja ekonomiku, tam neizbēgami bija jāiesaistās arī darbaspēka regulēšanā. 1939. gada maijā izveidotā Latvijas Darba centrāle, kontrolēja darbaspēka plūsmu un veicināja nodarbinātību lauksaimniecībā. Tādējādi tika ierobežota brīva darbaspēka kustība valstī. Daži no ierobežojumiem: uzņēmumi Rīgā, Liepājā, Jelgavā, Daugavpilī un Ventspilī bez īpašas Darba centrāles atļaujas nedrīkstēja nodarbināt cilvēkus, kas no pēdējiem pieciem gadiem trīs gadus nebūtu pavadījuši šajās pilsētās. Par 22 gadiem jaunākas sievietes drīkstēja pieņemt par kalponēm tikai tad, ja tās attiecīgajā ciemā vai pilsētā bez pārtraukuma bija dzīvojušas piecus gadus. Darbaspēka problēma kļuva kritiska pēc Otrā pasaules kara sākuma, kad vairs nevarēja paļauties uz gandrīz 50 000 lietuviešu un poļu sezonas laukstrādniekiem, un no valsts aizbrauca 50 000 vāciešu.

1930. gadu gaitā valsts ekonomikā palielinājās valdības kontrole. Visās nozarēs uzsvaru lika uz lielāku uzņēmumu un kooperatīvu veidošanu. Jau 1934. gada 29. maijā tika pieņemti "Noteikumi par kooperatīvo sabiedrību un to savienību darbības ierobežošanu". Šie noteikumi Kooperatīvu revīzijas padomei vai Tieslietu ministram deva tiesības atcelt organizāciju vēlētos valdes, padomes un revīzijas komisijas locekļus, to vietā ieceļot sev tīkamas personas, kā arī tiesības kooperatīvās sabiedrībās iecelt pilnvarniekus, kuri šīm sabiedrībām bija jāalgo. Bez tam vairākām nelielām kooperatīvu savienībām tika liegtas tiesības veikt revīzijas savos kooperatīvos, ar ko šo savienību pārstāvji tika izslēgti no Kooperatīvu Revīzijas padomes, kas darbojas pie Tieslietu ministrijas. Sākās mērķtiecīga revīzijas tiesību atņemšana biedrību savienībām; pirmā šīs tiesības zaudēja Latvijas Kredītkooperatīvu savienība, tai sekoja Žīdu kredītkooperatīvu savienība, Vācu Kredītkooperatīvu sabiedrību revīzijas savienība, Kooperatīvu revīzijas savienība un Latgales Kooperatīvu revīzijas savienība. Līdz ar to šīs savienības pārtrauca savu darbību.

1936. gada 30. decembrī pieņēma likumu par Centrālās Kooperatīvu organizācijas nodibināšanu. 1931. gadā Latvijā bija reģistrēti 441 lauksaimnieku kooperatīvi, kas nodrošināja lielāko daļu lauksaimniecības produkcijas (nerunājot par devumu jaunu tehnoloģiju ieviešanā, zemnieku izglītošanā un provinces kultūras dzīvē), savukārt individuālo lauksaimnieku, kuri bija skaitliskais vairākums, devums nacionālajā kopproduktā nenovēršami mazinājās - 1934. gadā bija palikušas vairs tikai 40 privātas pienotavas ( moderniecības), jo tās nespēja konkurēt ar kooperatīvu pienotavām ( kopmoderniecībām).

Lai mazinātu konkurenci un ļautu izdzīvot nerentablajām saimniecībām, 1937. gadā pieņēma likumu "Par kopdarbības sabiedrībām un to savienībām", kas paredzēja, ka esošajām biedrībām jāpāriet uz valdības izdotajiem normālstatūtiem. Atļauju piešķiršanu lauksaimniecības biedrību dibināšanai kontrolēja Lauksaimniecibas ministrija. Katrai biedrībai bija jābūt valdības apstiprinātā un kontrolētā kooperatīvu savienībā. Izslēgšana no savienības nozīmēja automātisku biedrības likvidēšanu. Tika veicināta tādu kooperatīvu izveidošana un darbība, kas apvienoja patērētāju biedrības, lauksaimnieku apgādes un noieta kooperatīvu funkcijas, tās nodēvējot par patērētāju biedrībām (pēc savas struktūras un darbības principiem tās atbilda vēlākajām padomju patērētāju biedrībām). Valdība postulēja, ka kooperācijas galvenais uzdevums ir atbalstīt un veicināt valsts saimniecisko politiku, nevis veicināt kooperatīvu biedru labklājību.[nepieciešama atsauce]

Izveidoja vairākas lielas nozaru apvienības, bieži vien ar monopoltiesībām.

"Latvijas centrālais sēklu eksports", izveidots 1935. gadā ar monopola tiesībām uz dažādu sēklu un kartupeļu importu un eksportu.

Centrālā savienība "Zvejnieks" 1937. gadā. Zivju pārstrāde un eksports.

Latvijas Piensaimnieku Centrālā Savienība 1937. gadā. Tajā bija spiestas iestāties visas esošās piensaimnieku kooperatīvās sabiedrības. No 1938. gada 1. janvāra tai tika piešķirtas sviesta, siera, olu un medus eksporta monopola tiesības.

"Bekona eksports" - bekona un konservu eksportam. Uzņēmumam bija trīs fabrikas. Valmierā un Jelgavā pārsvarā ražoja bekonu, bet Rīgā - konservus.

Ādu un vilnas centrāle 1937. gada 20. janvārī - attiecīgo produktu tirdzniecībai un eksportam.

Oficiāli tika pausts viedoklis, ka ārzemju kapitāla īstermiņa mērķi ir destruktīvi un neatbilst Latvijas valsts attīstības ilgtermiņa mērķiem. Lai palielinātu valsts ietekmi un samazinātu cittautiešu un ārzemnieku daudzumu ekonomikā, valdība lielā mērā ierobežoja mazākumtautību uzņēmējdarbību - pamatā vācbaltus, ebrejus, krievu rūpniekus un tirgotājus. Pamatojoties ar slikti darbojošos uzņēmumu likvidēšanu, valsts vara piespiedu kārtā (izmantojot tiešus draudus, administratīvu un politisku spiedienu) nacionalizēja daudzas privātās bankas, eksporta un importa aģentūras, pārveidojot tās par valsts akciju sabiedrībām. Pārspīlētais nacionālisms izpaudās arī ekonomikas latviskošanā, ierobežojot vācu, krievu un ebreju rūpnieku un tirgotāju tiesības, piespiedu kārtā par simbolisku kompensāciju atņemot vai nacionalizējot to uzņēmumus. Rūpniecības nacionalizācija veicināja ārzemju kapitāla aizplūšanu no Latvijas, jaunā pārvaldes birokrātija bija nekustīgāka un mazāk pieredzējusi par vācu un ebreju uzņēmējiem. Īpaši izdevīgi tas bija Padomju Savienībai, kura pēc Latvijas okupācijas pārņēma iepriekš Ulmaņa nacionalizētos nelatviešu uzņēmumus kā valsts uzņēmumus, izvairoties no nepieciešamības maksāt kompensācijas ārvalstu īpašniekiem.

Nacionalizācijas īstenošanai 1935. gada 11. aprīlī tika nodibināta Latvijas Kredītbanka. Lai arī valsts izveidota, tā darbojās kā parasta komercbanka. Bankas mērķis bija būt valsts interešu instrumentam nestabilo un maksātnespējīgo uzņēmumu pārņemšanā, restrukturizācijā un darbības atjaunošanā. Sākotnēji tā veica tikai citu komercbanku pārņemšanu, taču vēlāk iesaistījās arī pārējās tautsaimniecības nozarēs, pārņemot uzņēmumus un veidojot jaunas akciju sabiedrības.

1936. gadā veica lata kursa devalvāciju, pazeminot to attiecībā pret Lielbritānijas mārciņu par 40%, līdz līmenim, kāds bija pirms 1931. gada. Tas ievērojami veicināja Latvijas preču eksportu, lai arī nedaudz palielināja cenu līmeni iekšējā tirgū.

Lai racionalizētu un plānveidīgāk attīstītu vietējo ražošanu, sākās valsts akciju sabiedrību dibināšana, tai skaitā:

"Ogle", ar 0,5 milj. pamatkapitālu 1936. gada 10. decembrī - ogļu, koka, malkas, kūdras un citu degmateriālu tirdzniecībai.

"Vairogs", ar 8,5 milj. pamatkapitālu 1936. gada 15. decembrī - metalurģija, vagonbūve, transportlīdzekļu, kuģu, lauksaimniecības tehnikas ražošanai. 1937. gadā Vairogs vienojas ar Ford Motor Company par Ford automobiļu ražošanu Latvijā.

"Ķiegelnieks" 1937. gada 21. janvārī - ķieģeļu un drena cauruļu ražošanai.

"Aldaris" 1937. gada 30. aprīlī - alus brūvēšanai.

"Degviela" ar 4 miljonu pamatkapitālu 1937. gada 29. jūnijā - degvielas iegādei, pārstrādei un tirdzniecībai.

"Latvijas Koks" 1937. gada 17. septembrī - kokmateriālu ieguvei, pārstrādei un pārdošanai.

"Kūdra", ar 3,5 miljonu pamatkapitālu 1938. gada 3. martā - kūdras ieguvei, pārstrādei un pārdošanai.

"Šīfers", ar 1,5 miljonu pamatkapitālu 1938. gada 1. aprīlī - azbesta-cementa izstrādājumi jumtiem un celtniecībai. Sāka jaunas fabrikas celtniecību Brocēnos.

"Tosmāre", ar 4 miljonu pamatkapitālu 1938. gada 22. jūnijā - metālizstrādājumu, lauksaimniecības tehnikas un kuģu būvēšanai. Pārņemot Liepājā jau pastāvošu kuģu būves un remonta uzņēmumu ražoja lauksaimniecības tehniku un citus metāla izstrādājumus.

"Rīgas Ģipss", ar 1,5 miljonu pamatkapitālu 1938. gada 8. jūlijā - ģipša ieguvei un pārstrādei, betona un celtniecības materiālu ražošanai.

Kredītbankai pārņemot dzērienu ražotājus "Iļģeciems", "Tanheizers" un "Waldschlößchen", 1937. gadā tiek izveidota AS "Aldaris". Alus cenas tiek pazeminātas 1937. gada 13. februāri un 18. jūnijā.

Likvidējot šokolādes ražotāju "Th.Riegert", Kredītbanka 1936. gadā nopirka šokolādes ražotāju Laima un uzsāka tās ražotnes modernizāciju, samazināja darbinieku skaitu un produkcijas cenas, uzcēla jauno fabrikas ēku Rīgā, Miera ielā.

Privātās AS "Rīgas vilnas manufaktūra" vietā 1937. gada 16. augustā tiek izveidota AS "Rīgas vilnas rūpnieks" ar 2 miljonu pamatkapitālu, kas pazemina savas produkcijas cenas par 10-20%, spiežot citus darīt līdzīgi.

Valdības uzdevumā Kredītbanka likvidēja septiņu kokvilnas ražotāju 1930. gadā izveidoto "Latvijas kokvilnas ražojumi", tās vietā izveidojot "Latvijas kokvilna" ar 3 miljonu pamatkapitālu, kas 1938. gada februārī samazināja savas produkcijas cenas par 10-20%.

Kredītbanka nopirka "1. Rīgas apdrošināšanas akciju sabiedrība dib. 1765" un tās vietā izveidoja "Drošība" ar 2,5 miljonu latu pamatkapitālu. 1938. gadā tā pazemināja ēku un mēbeļu apdrošināšanas cenas par 10%.

Nacionalizēja arī vislielāko no krājaizdevu sabiedrību centrālajām organizācijām "Tautas banku". Tā kā "Tautas banka" bija akciju sabiedrība, tai nevarēja piemērot iepriekš minēto likumu. Tāpēc akciju bankām nepieciešamo akciju kapitāla minimālo limitu palielināja līdz 3 000 000 latu. "Tautas bankas" akciju kapitāls bija 700 000 latu, un 1939. gada 30. aprīlī bankas akcionāru sapulcei nācās izbeigt savu darbību un pievienoties valstij piederošajai "Vispārējai Lauksaimniecības bankai". 1940. gada 15. februārī Ministru kabinets pasludināja "Vispārējo lauksaimniecības banku" par krājaizdevu sabiedrību speciālo savienību, tādējādi krājaizdevu sabiedrības nonāca pilnīgā valdības kontrolē.

Ārējā tirdzniecībā Vācija strauji apdzina Lielbritāniju, kļūstot par Latvijas lielāko tirdzniecības partneri. Vācija to izmantoja, draudot pārtraukt sadarbību ar Latvijas valsts uzņēmumiem tik ilgi, kamēr turpināsies vāciešiem piederošu uzņēmumu nacionalizēšana. 1935. gada oktobrī Rīgā sākās sarunas par Latvijas-Vācijas tirdzniecības sarunas, kas noslēdzās 1935. gada 4. decembrī ar vienošanās parakstīšanu. 1938. gada 12. novembra Latvijas-Vācijas tirdzniecības līgums palielināja tirdzniecību par 50%, bet vienlaikus Latvija atteicās no turpmākas vāciešiem piederošu īpašumu pārņemšanas.

Latvijas lauksaimniecībai bija daudz problēmu: zemais darba ražīgums, hroniskais darbaroku trūkums (ko centās novērst ar lietuviešu un poļu viesstrādniekiem), daudz sīko jaunsaimniecību, samērā zemās ražas un izslaukumi, nepietiekamā lauksaimniecības tehnikas izmantošana.

Valsts piemaksāja lauksaimniecības produkcijas ražotājiem, īstenoja plašas sociālas programmas, lai noturētu lauksaimniekus laukos. Lauksaimniecība nodrošināja uzņēmumus ar izejvielām, deva ievērojamu daudzumu produkcijas (galvenokārt sviestu un bekonu) eksportam un nodrošināja valsts iedzīvotājus ar lētiem pašu valstī ražotiem produktiem. Valsts subsidētās lētās pārtikas produktu cenas stabilizēja iedzīvotāju dzīves līmeni.

1934. gadā valdība izveidoja akciju sabiedrību "Apvienotā sviesta eksporta apvienība", kurai 1935. gadā piešķīra eksporta monopoltiesības. Rezultātā mazinājās privāto eksportētāju loma un palielinājās kooperatīvu iespējas. 1937. gadā "Apvienoto sviesta eksporta apvienību" likvidēja un sviesta, siera, medus un olu eksporta monopoltiesības piešķīra "Latvijas Piensaimnieku centrālajai savienībai". Vienlaikus samazinājās privāto pienotavu skaits (1934. gadā darbojās 40 privātas pienotavas, bet 1937. gadā bija palikušas vairs tikai 27).

Racionalizācijas tēmu aktualizēta 1938. gada beigās, lai risinātu Lietuvas un Polijas sezonālo lauksaimniecības strādnieku problēmu. Sezonas strādnieku skaits no Polijas un Lietuvas turpināja pieaugt no 41 tūkstoša 1935. gadā līdz 46,4 tūkstošiem 1938. gadā. Vietējā darbaspēka trūkuma mazināšanai uzsāka racionalizācijas kampaņu ražošanas mehanizācijai, mazo uzņēmumu apvienošanai lielākos un valsts ekonomikas plānošanai. Lai atbrīvotu vietējos strādniekus no mazproduktīva darba, racionalizācijas uzdevums bija celt mehanizācijas līmeni ražošanā. 1938. gada decembrī izveidoja Ekonomikas Racionalizācijas Institūtu.

1938. gada septembrī saasinoties politiskajai situācijai Eiropā, Latvijā sākas banku panika. Iedzīvotāji no bankām izņēma aptuveni 15 miljonus latu. Lai novērstu krīzi, Latvijas Banka palielināja naudas emisiju un bankām izsniedza kredītus. Līdzīga panika sākās 1939. gada septembrī, kad sākās karš. Lai arī valdība centās saglabāt stabilu situāciju, iesaldējot pārtikas preču cenas un izdalot kredītus. Ilgstoši tādu politiku uzturēt nebija iespējams.

Lai arī neitrāla, Latvija bija iesprostota Baltijas jūrā. Tirdzniecība ar Lielbritāniju apstājās. Taču Latvijas galvenie eksporta produkti - kokmateriāli, finieris, lini, sviests u. c. joprojām bija pieprasīti Vācijā un PSRS. Pat bez uzspiestajiem bāzu un tirdzniecības līgumiem ciešāki ekonomiskie sakari ar PSRS Latvijai bija izdevīgi. 1940. gada pirmajā pusgadā 52% no Latvijas sviesta eksporta bija uz PSRS.

Lai saglabātu tirdzniecības floti, 1939. gada 3. septembrī tika aizliegta Latvijas kuģu pārdošana, iznomāšana vai karoga maiņa bez īpašas Finanšu ministra atļaujas. Vāciešu izceļošanas dēļ flote zaudēja kompānijas "Faulbaums" sešus kuģus ar 12 961 kravnesības tonnu. 1940. gada sākumā Ziemeļjūrā kara darbības dēļ tika nogremdēts tvaikonis "Everene", bet "Tautmīla" smagi bojāts aviācijas uzlidojumā. Latvijas tirdzniecības flote zaudēja astoņus jūrniekus un 8158 kravnesības tonnas.

Līdz ar Otrā pasaules kara sākumu samilza problēma ar degvielas un ogļu piegādi. Pēdējos neatkarības gados Latvija importēja aptuveni 600 000 tonnas ogļu gadā. Vācijai bloķējot Baltijas jūru, piegādes no Lielbritānijas kļuva neiespējamas. Pieauga šo materiālu iegāde PSRS. Tika pastiprināta mežu izciršana un kūdras izmantošana apkurē. Papildus visam 1939.-1940. gada ziemā iestājās aukstuma rekordi.

1939. gada 6. septembrī ieviesa visu produktu eksporta kontroli un ārējo tirdzniecību pilnībā pakļāva Finanšu ministrijai. Lai nodrošinātu valsti ar stratēģiskajām izejvielām, tika aizliegts eksportēt ogles, koku, dzelzi, tēraudu, varu, cinku, kaparu, alumīniju, vilnu, kokvilnu, gumiju, degvielu un eļļu.

Valsts noteica vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības cenas gandrīz visiem produktiem. Lai novērstu sociālo un politisko spriedzi, valdība centās nepieļaut cenu celšanos. Degvielas, cukura un dažu citu preču pārdošanā ieviesa normas. Pārtiku joprojām varēja iegādāties brīvi par zemām, kontrolētām cenām. Latvijā bija viens no augstākajiem piena un piena produktu patēriņiem (566 litri gadā) un gaļas (85 kg gadā) patēriņiem Eiropā. Būvmateriālu iegādei ierobežojumu nebija, tika ierobežota metālu pārdošana.

Līdz ar kara sākšanos pieauga importēto energoresursu cenas. Akmeņogļu cena cēlās no 35 uz 73 latiem tonnā, bet benzīns no 50 uz 80 santīmiem litrā. Kā atsvars gada beigās sāka nākt elektrība no jaunā Ķeguma HES. 1940. gada 16. aprīlī noteica, ka visām lauku saimniecībām jāmaksā 5 santīmi par kilovatstundu. Apkures nodrošināšanai 1939./1940. gada ziemā visā valstī izvērsa plašu mežu ciršanas un malkas piegādes kampaņu. Lai aizstātu ogles, notika eksperimenti ar kūdras un brūnogļu izmantošanu.

Lai palīdzētu grūtībās nonākušajai ekonomikai, Latvijas Banka un Latvijas Kredītbanka ievērojami palielināja kreditēšanu. Latvijas Kredītbankas kredīti 1940. gada 1. janvārī sasniedza 126,3 miljonus latu, gada laikā palielinoties par 41%. Latvijas Bankas kredīti 1940. gada 1. maijā bija 220,7 miljoni latu, gada laikā palielinoties par 49%. Gada laikā dubultojās Latvijas Krājbankas aizdevumi nacionālajām akciju sabiedrībām - no 35,9 miljoniem latu uz 70,3 miljoniem latu. Arī Latvijas Banka aktīvi kreditēja valsts uzņēmumus, un gada laikā kredītu apjoms kāpa no 73 miljoniem uz 117,1 miljonu latu. Bankas apmierināja 60%-84% no visiem kredītu pieprasījumiem. Var pieņemt, ka lielu daļu no tiem nebūtu izdevies atgūt un tos nāktos norakstīt zaudējumos. Tādējādi šī kreditēšana ir uzskatāma par valsts īstenotu ekonomikas subsidēšanu.

Režīms visā Latvijā izvērsa valsts finansētu celtniecību. Sevišķi aktīvi cēla skolas, sabiedriskās ēkas, pieminekļus (30. gadu beigās vidēji pat 94 skolu jaunceltnes gadā). Ievērojot 1930. gadu beigu arhitektūras formas, tās kalpoja režīma spēka un panākumu demonstrēšanai. No valsts budžeta celtniecībai atvēlētās summas nepārtraukti palielinājās. 1934./1935. budžeta gadā tie bija 28,1 miljoni latu, bet 1938./1939. budžeta gadā jau 69,8 miljoni. Kopumā celtniecībai režīma gados no budžeta piešķirti apmēram 240 miljonus latu. Šajā summā, visticamāk, nav iekļauti darbi, ko finansēja vai tieša valdības uzdevumā veica Latvijas Kredītbanka.

1937. gada 22. maijā uzsāka Ķeguma HES celtniecību. Rīgā uzcelta Tiesu pils (tagadējā Ministru kabineta, Tieslietu ministrijas un Kancelejas ēka), Finanšu ministrijas komplekss, Latvijas Kara muzejs, Rīgas Brāļu kapi, Armijas veikals (tagad Galerija Centrs), Ķemeru viesnīca, Vienības nams Daugavpilī; tika plānota grandioza Uzvaras laukuma izbūve Pārdaugavā un vispārēja Vecrīgas pārbūve, izveidots 15. maija (Doma) laukums Vecrīgā. Līdz ar monumentālā Uzvaras laukuma būvniecības darbiem tika plānota arī jauna tilta būvēšana aptuveni esošā Vanšu tilta vietā, kas jauno laukumu savienotu ar Valdemāra ielu. Tāpat tika apsvērta Daugavas tiltu būvniecība pie Katlakalna un Zaķusalas. Vecrīgā plānoto administratīvo ēku lielie torņi lielā mērā līdzinājās nesen uzceltajai Stokholmas Domes ēkai.

1934. gada 24. jūlijā Ministru kabinets izveidoja Kultūras fondu. 1935. gada 28. janvārī Ulmanis aicina dāvināt grāmatas savām pirmajām skolām, aizsākot Draudzīgā aicinājuma kustību. Līdz 1939. gada beigām saziedoti vairāk nekā 1,5 miljoni grāmatu.

1939. gada 1. jūlijā izveidota Jelgavas Lauksaimniecības akadēmija.

Izglītības un kultūras dzīvi Latvijā centralizēja un vadīja Sabiedrisko lietu ministrija, Rakstu un Mākslas kamera, Profesiju kamera, Preses biedrība un Izglītības ministrija. Šim laikam raksturīgas valsts atbalstītā Kultūras fonda aktivitātes, "Draudzīgā aicinājuma", Latvijas Vēstures institūta un Tēvzemes balvas iedibināšana. Izglītībai atvēlēja 14,7% no Latvijas budžeta, un skolu nodrošinājumā ar skolotājiem un studentu skaita ziņā uz 10 000 iedzīvotājiem Latvija izvirzījās pirmajā vietā Eiropā. Teātris un mūzika, literatūra un tēlotāja māksla turpināja strauji attīstīties, visās jomās uzrādot sasniegumus.

Kopš režīma sākuma tika pieliktas pūles Baltijas valstu attiecību nostiprināšanai un uzlabošanai. 1934. gadā izveidota Baltijas Antante. 1936. gada rudenī Latviju uz trīs gadiem ievēlēja Tautu Savienības padomē.

Pēc Hitlera nākšanas pie varas, 1933. gada sākumā Latvija centās pastiprināt attiecības ar Lielbritāniju un Franciju, savām tradicionālajām aizstāvēm. Taču abas lielvalstis šajos gados centās rast kompromisus ar Vācijas jauno režīmu. Lielbritānija, Francija, Vācija un Itālija 1933. gada 7. jūnijā pēc Musolīni ierosmes noslēdza "četru valstu paktu", kas izraisīja satraukumu Austrumeiropas valstīs. Tā kā Francijas parlaments līgumu neratificēja, tas nestājās spēkā, taču tas demonstrēja Rietumvalstu gatavību novērsties no mazajām Eiropas valstīm par labu lielvalstu attiecībām. 1934. gadā Francija ierosināja noslēgt Austrumu paktu, kas iesaistītu PSRS jaunā paktā, kas ar dažādām drošības garantijām nodrošinātu Austrumeiropas drošību. Valstu dažādo viedokļu dēļ šī ideja izgāzās. 1935. gada 18. jūnijā Lielbritānija noslēdza līgumu ar Vāciju, kas vācu karaflotei ļāva sasniegt 35% no britu karaflotes tonnāžas. Tas nozīmēja, ka Vācija atkal kļūst par dominējošo spēku Baltijas ūdeņos. Sarunās ar Latvijas diplomātiem, 1936. gada pavasarī Lielbritānija un Francija norādīja, ka nav gatavas uzņemties militāras saistības Austrumeiropas aizstāvībai. Premjerministrs Nevils Čemberlens aizstāvēja samierināšanās politiku, piekāpjoties Vācijas prasībām. Austrumeiropas valstis tika pamestas savam liktenim, un sāka uzlabot attiecības ar Vāciju.

Ulmaņa režīma tuvošanos Vācijai traucēja latviešu vēsturiskā nepatika pret vāciešiem, Brīvības cīņu pieredze un pieaugošā nacisma ietekme vietējo vāciešu vidū. Jau 1933. gada 24. aprīlī Munters rakstīja: "tagadējo Vācijas politisko vadoņu un režīma tieksmes Austrumeiropā un arī attiecībā uz Baltijas valstīm ir tādas, ka mums ar Vāciju nekādos apstākļos politiska sadarbība vai tuvošanās nav un nebūs iespējama". Šajos gados strauji pieauga Latvijas-Vācijas tirdzniecības apjoms, Vācijai aizvietojot Lielbritāniju kā Latvijas lielāko tirdzniecības partneri. Ekonomiskās ietekmes pieaugums Vācijai deva iespēju palielināt arī savu politisko ietekmi.

1938. gada rudenī Vācija uzsāka spiedienu pret Baltijas valstīm, lai drošības garantiju vietā tās izvēlētos neitralitāti. Septembra vidū Latvija, Igaunija, Lietuva, Polija, Zviedrija un citas valstis paziņoja, ka atsakās no Tautu savienības 16. pantā paredzētās kolektīvas drošības. Septembra beigās noslēgtā Minhenes vienošanās demonstrēja Lielbritānijas un Francijas pilnīgu piekāpšanos Vācijai. Sabruka Francijas veidotā alianšu sistēma Austrumeiropā un Balkānos. Latvija nonāca Vācijas ietekmes zonā. 1939. gada 20. martā Vācija izvirzīja ultimātu Lietuvai par Klaipēdas apgabala atdošanu. Lielbritānija un Francija paziņoja, ka nesniegs palīdzību Lietuvai. 22. martā Lietuva atteicās no Klaipēdas apgabala. 6. aprīlī Vācijas sūtnis Koce aicināja Latviju nosūtīt militārpersonu delegāciju uz Hitlera dzimšanas dienas svinībām 20. aprīlī. Uz Berlīni devās ģenerālštāba priekšnieks Mārtiņš Hartmanis un ģenerālis Oskars Dankers. 28. aprīlī Hitlers paziņoja, ka ir gatavs noslēgt neuzbrukšanas līgumus ar Skandināvijas un Baltijas valstīm. Vācija līguma parakstīšanu saistīja ar Rietumvalstu un padomju drošības piedāvājumu noraidīšanu, tādēļ Zviedrija un Norvēģija no līguma piedāvājuma atteicās. Sarunas noslēdzās 7. jūnijā ar Latviju - Vācijas neuzbrukšanas līguma parakstīšanu Berlīnē. 1939. gada 21. septembrī Latvija slēdza karā iznīcinātās Polijas vēstniecību Rīgā.

1933. gada decembrī PSRS izvirzīja ideju par reģionāla Austrumu pakta noslēgšanu, kas būtu vērsts pret Vācijas agresiju. PSRS to piedāvāja noslēgt Francijai, Beļģijai, Čehoslovākijai, Polijai, Lietuvai, Latvijai, Igaunijai un Somijai. 1934. gadā PSRS un Francija strādāja pie šī līguma teksta, tajā aicinot iesaistīties arī Vāciju. Pēc Vācijas atteikuma, arī Polija noraidīja šāda pakta ideju. 1935. gada aprīlī Vācija paziņoja, ka varētu noslēgt reģionālu neuzbrukšanas līgumu. Paralēli, 1935. gada maijā Francija un Čehoslovākija parakstīja savstarpējās palīdzības līgumus ar PSRS, atjaunojat ideju par Austrumu pakta noslēgšanu. Ņemot vērā Vācijas aprīlī pausto nostāju, Latvija paziņoja, ka ir gatava parakstīt šādu līgumu. Aizbildinoties ar Francijas-PSRS līgumu, Vācija atteicās no turpmākām sarunām, un 21. maijā Hitlers ierosināja noslēgt tiešus neuzbrukšanas līgumus ar visām kaimiņvalstīm (izņemot Lietuvu). Ņemot vērā Vācijas neskaidro uzvedību, 1935. gada jūnijā Latvija pieņēma lēmumu sākt sarunas ar PSRS par līgumu, kurš būtu līdzīgs franču un čehoslovāku noslēgtajiem līgumiem. Jūnija beigās Rīgā notika Muntera vadīta Latvijas vēstnieku konference, kurā dominēja viedoklis par labu līgumam ar PSRS, jo tas samazinātu Vācijas radītos riskus valstij. Vienlaikus tika konstatēts, ka šāds līgums izraisītu ne tikai Vācijas, bet arī Polijas un Igaunijas neapmierinātību. Konferencē piedalījās arī Ulmanis, kurš atbalstīja līguma nepieciešamību, un 1935. gada 10. jūlijā Latvija informēja PSRS pusi par gatavību sākt sarunas. Latvijas armijas vadītāji apmeklēja 1936. gada 1. maija parādi Maskavā un izteica vēlmi novērot arī Sarkanās armijas manevrus. 1937. gada februārī atbildes vizītē ieradās Sarkanās armijas ģenerālštāba priekšnieks maršals Aleksandrs Jegorovs, kuru drīz likvidēja Staļiniskā terora laikā. Summējot šo vizīti, padomju diplomāti uzskatīja, ka Latvijas virsnieki ir naidīgi Vācijai un pozitīvi noskaņoti par iespējamo sadarbību ar PSRS. 1937. gada septembrī Hugo Rozenšteina vadīta Latvijas virsnieku delegācija apmeklēja Sarkanās armijas manevrus.

1937. gada pavasarī PSRS uzaicināja Munteru uz sarunām Maskavā, kas sākās jūlijā. Ļitvinovs atkārtoja PSRS ieinteresētību Latvijas drošības garantēšanā. 1937. gada jūnijā Munters devās uz Maskavu, kur tikās ar Staļinu, Molotovu, Ļitvinovu, Kaganoviču, Vorošilovu u. c. padomju vadības pārstāvjiem. Vizītes turpinājumā Munters apmeklēja Volgas-Maskavas kanālu, Dņepras HES, fabrikas un kolhozus.

1939. gada 5. oktobrī Latvijas un PSRS pārstāvji parakstīja Savstarpējās palīdzības paktu starp Latviju un Padomju Sociālistisko Republiku Savienību. Latvijai šāds līgums nebija vajadzīgs, tas tika ultimatīvā kārtā uzspiests visām Baltijas valstīm, kuru autoritārie vadītāji nolēma piekāpties. Somija, kuras parlaments atteicās šādu līgumu parakstīt, kļuva par PSRS agresijas upuri, tomēr brīvību un neatkarību nosargāja.

PSRS interese par Baltijas iegūšanu bija praktiska un politiska. Praktiskos apsvērumus diktēja lielvalsts ekonomiskā un militārā nepieciešamība pēc neaizsalstošajām Baltijas ostām Latvijā un Igaunijā. Uz to norāda arī sākotnējais Molotova-Ribentropa pakts, kurā Lietuva ir atstāta Vācijas ietekmes sfērā. Politiski PSRS organizēja spiegu un komunistu pagrīdes darbu, lai sasniegtu savu ideoloģisko mērķi - vispasaules revolūciju.

Otrs alianses virziens, kam reāli gatava bija vienīgi Igaunija, bija Polijas Otrā republika un tās sabiedrotā Rumānijas karaliste. Taču tas nozīmētu iesaistīšanos Polijas konfliktos ar Vāciju, PSRS un Lietuvu Viļņas apgabala dēļ. Šī konflikta dēļ Lietuva uzstāja, ka jebkāda trīs Baltijas valstu savienība pirmkārt jāvērš pret Poliju.

Lai arī Latvijas un Igaunijas attiecības līgumu līmenī bija ciešas, ikdienā bieži valdīja regulāri konflikti (par Igaunijas tirdzniecības līgumu ar Somiju; siltajām attiecībām ar Poliju, kas traucēja Baltijas reģiona vienotībai; no Latvijas izraidītā O. Loonitsa siltā sagaidīšana Igaunijā u. c.). Abu valstu sadarbībai ar Lietuvu un Poliju traucēja neatrisinātā Viļņas apgabala problēma. Polijai draudzīgā Igaunija šajā jautājumā nevēlējās atbalstīt Lietuvu. Jāņem vērā, ka Polijas robežas līdz 1939. gadam bija citādas un Lietuvai nebija kopējas robežas ar PSRS.

Nacistu nākšana pie varas 1933. gadā Baltijai nozīmēja jaunus draudus no Rietumiem, pirmkārt jau Lietuvai ar anektēto Klaipēdas apgabalu. 1934. gada 12. septembrī trīs Baltijas valstis izveidoja Baltijas Antanti, kas gan vairāk darbojās kā ārlietu ministriju konsultatīvā padome, jo Latvija un Igaunija nevēlējās militāru sadarbību ar Lietuvu, kamēr tā neatrisinās Viļņas un Klaipēdas reģionu problēmas.

Neatkarību nosargāt spētu vienīgi ļoti cieša visu Baltijas valstu savienība. Taču katras Baltijas valsts politiku starpkaru periodā diktēja nevis centieni apvienot spēkus, bet bailes no lielajiem kaimiņiem un cerība, ka tieši viņu valstij izdosies izvairīties no agresijas. Politiķi nespēja pārkāpt mazo valstu robežām un strādāt kopējo interešu labā. Sākotnēji bailes no Polijas, bet vēlāk no Vācijas un PSRS noveda pie tā, ka Baltijas valstis neveidoja kopēju militāro aliansi. Tā vietā, lai veidotu vienu lielu reģiona armiju, katra valsts tērēja savus nelielos resursus neatkarīgas armijas uzturēšanai. Apvienojot spēkus, Baltijas valstis varēja mobilizēt līdz 550 000 lielu armiju, kas reģionā būtu ievērojams militārais spēks, ņemot vērā, ka ne Polija, ne Vācija vai PSRS pret Baltijas valstīm nekad nevērstu visus savus bruņotos spēkus.

Netika panākta pat vienošanās par kopēju ieroču iegādi vai munīcijas standartu: igauņi lietoja krievu, latvieši - angļu, bet lietuvieši - vācu munīciju. Vienādojot munīcijas standartu, rastos ekonomisks pamats bruņojuma, piemēram, artilērijas lādiņu, ražošanai pašu spēkiem, kā to darīja Somija.

Taču Baltijas militārās vienotības trūkumā nevar vainot tikai vietējos politiķus, līdzīgā situācijā nonāca arī Skandināvijas un Balkānu valstis, kas nespēja reāli sadarboties, lai kopīgi nosargātu sevi pret militāru uzbrukumu Otrajā pasaules karā.

Visus režīma gadus turpinājās Baltijas valstu mēģinājumi panākt neuzbrukšanas un neitralitātes līgumus ar lielvarām, kas tika uzskatīti par neatkarības garantijām.

1938. gada 19. decembrī gandrīz vienlaikus ar Lietuvu un Igauniju Latvija pieņem neitralitātes likumu. Būtībā šāda neitralitāte tikai kaitēja, jo nepieslienoties nevienam no blokiem - Vācijai, Lielbritānijai ar Franciju vai PSRS -, Baltijas valstu intereses tika ignorētas un ar tām neviens nerēķinājās.

1939. gadā nedz Vācija, nedz Lielbritānija un Francija nevēlējās sniegt garantijas Baltijas neitralitātei, jo sadarbība ar PSRS bija daudz svarīgāka. Rietumvalstis Baltijas nokļūšanu PSRS ietekmes zonā uztvēra pozitīvāk nekā to nonākšanu Vācijas sfērā. Laiks starp Čehoslovākijas sadalīšanu un Molotova - Ribentropa pakta noslēgšanu bija pēdējais posms, kad Baltija vēl varēja brīvprātīgi izvēlēties, kuram no lielvaru blokiem pieslieties.

Pēc PSRS karaspēka ienākšanas Baltijas valstis faktiski vairs nebija neitrālas un nekontrolēja savu ārpolitiku. Igaunijas teritoriju izmantoja PSRS karā pret Somiju. 1939. gada 14. decembra Tautu Savienības balsojumā par PSRS nosodīšanu par uzbrukumu Somijai Baltijas valstis atturējās.

Pēc bāžu izvietošanas Baltijas valstu ārlietu ministriju pārstāvji tikās gandrīz katru nedēļu, tāpēc savstarpējā informācija par pieaugošajām un nepamatotajām PSRS pretenzijām bija zināma, taču valstīm trūka spēka tām kopīgi pretoties. Lietuva no PSRS bija saņēmusi ilgi kāroto Viļņas apgabalu, bet Igaunijas Prezidents cerēja uz Vācijas un PSRS kara sākumu jau 1940. gadā.

Ieroču iegādi apgrūtināja klīringa līgumu tirdzniecības modelis, kas kļuva populārs 1930. gados. Valstis noslēdza līgumus par stingri noteiktu preču klāsta apmaiņu noteiktā apjomā, faktiski notika barters, jo valstis nevēlējās tirdzniecībai tērēt savas zelta un cietās valūtas rezerves. Francija un Lielbritānija uzstāja, ka tirgošanās ar tām nozīmē arī tikai viņu ražoto ieroču iegādi. Lai arī Zviedrijā bija labi attīstīta militārā rūpniecība, Zviedrijas tirdzniecība ar Baltijas valstīm bija niecīga, jebkādi zviedru ieroči būtu jāpērk par skaidru naudu, ko Baltijas valstis nevarēja atļauties.

Grūtības bruņojuma iegādē radīja arī ražotāju nevēlēšanās to piegādāt uz kredīta. Tomēr 1938. gadā no Lielbritānijas izdevās iegādāties divdesmitdeviņas Gloster Gladiator lidmašīnas un Čehoslovākijas vieglos tankus (tanketes). 1939. gada pavasarī noritēja sarunas par bruņojuma iegādi, par kuru varētu norēķināties ar starpvalstu preču apmaiņu. Daļu līdzekļu izdevās iegūt, Spānijas republikai pārdodot Krievijas impērijas laikā uzstādīto piekrastes artilēriju.

1939. gada sākumā, Vācijai vēršoties pret Lietuvu Klaipēdas apgabala dēļ, plāna līmenī pastāvēja varbūtība, ka tā okupēs visu Lietuvu un Latvijā Kurzemi ar Zemgali.

Pēc Vācijas un PSRS alianses noslēgšanas un PSRS bāzu izvietošanas Latvijā ieroču iegāde no Rietumiem kļuva neiespējama. Latvijas vēstnieks Lielbritānijā Kārlis Reinholds Zariņš 1939. gada 27. oktobrī centās britu ierēdņiem pierādīt, ka nauda par ieročiem jau ir pārskaitīta un ka ieroču ražotājs Vickers Armstrong ir gatavs kontraktu izpildīt. Jautājums bija par deviņu 75mm lielgabalu, 250 ložmetēju, artilērijas munīcijas, lidmašīnu motoru rezerves daļu u. c. piegādi Latvijai. Taču ieroču piegādes iespējas tika noraidītas. Ierēdņu savstarpējā sarakste parāda, ka Lielbritānija vairs neticēja Latvijas neatkarības pastāvēšanai: " Latvija pēc dažām nedēļām var tikt pilnīgi okupēta. Mums jādara viss iespējamais, lai ieroču pasūtījumus neizpildītu. Tas var palīdzēt tikai Krievijai".

Ulmanis labi saprata Latvijas stratēģisko situāciju. Rietumu demokrātijas militāri palīdzēt nespēja, nesimpātiskā Vācija augustā bloķējās ar PSRS, Polija tika iznīcināta mēneša laikā. 1940. gadu Latvija sagaidīja kā izolēta, PSRS ietekmei pakļauta valsts.

"

Ar katru gadu mums kļuva aizvien skaidrāks, ka militārā palīdzība kara gadījumā no vecās antantes puses kļūst par ļoti problemātisku jautājumu. Nesenais piemērs ar Poliju pārspēja pašus pesimistiskākos paredzējumus. Bija tikai viena cerība, ka Anglijas un Francijas gudras, tālredzīgas politikas dēļ, prasmīgi, pareizi un bez aizspriedumiem novērtējot savstarpējo spēku samēru un iespējas, kopīgi ar citām lielvalstīm izdosies saglabāt mieru un novērst postošo karu uz iespējami ilgāku laiku. Lūk, tas arī ir viss.

"

Vācijai 1939. gada sākumā iznīcinot Čehoslovākiju un atgūstot Klaipēdas apgabalu, saasinājās iedzīvotāju un valdošo aprindu pretvāciskais noskaņojums. Gan rietumu gan padomju diplomāti ziņoja, ka neformālās sarunās latvieši izsakās pret vāciešiem un ir gatavi pieņemt padomju Krievijas atbalstu. Ģenerālis Balodis padomju pārstāvim Zotovam 1939. gada 15. jūnijā teica: "Vācieši labprāt gribētu pārņemt mūs savā protektorātā. Bet mums tas nozīmētu bojā eju."

Sešos pastāvēšanas gados režīms bija likvidējis gandrīz visas neatkarīgās pilsoniskās sabiedrības institūcijas un pilsonisko iniciatīvu, to aizstādams ar režīma ideoloģiju reproducējošiem veidojumiem (sākot ar kamerām un beidzot ar režīmam padevīgu un cenzētu presi). Tā rezultātā sabiedrība vairs nebija spējīga neatkarīgai politiskai rīcībai (ne psiholoģiski, ne institucionāli). Autoritārisma gaisotnē neviens valsts ierēdnis vai militārpersona neuzdrošinājās pieņemt patstāvīgus lēmumus, nesaņemot atļauju no Vadoņa, bet Ulmanis pēc 1940. gada 16. jūnija PSRS ultimāta nedeva pavēli pretoties Sarkanajai armijai un pakļāvās okupācijas varai. Uzreiz pēc valdības sēdes Kara ministrija informēja visu Latvijas armijas komandējošo sastāvu, ka Latvijā ar valdības piekrišanu tiek ievestas papildus padomju karaspēka daļas. "Eiropas kara norises iespaidā Padomju Savienība nākusi pie atzinuma, ka nolūkā saglābt mieru Baltijas jūras austrumu piekrastē un vispār Eiropas Austrumos, nepieciešams savstarpējās palīdzības paktu paplašināt." Masu mediji bija cenzēti, un iedzīvotāji nebija informēti par patiesajām attiecībām ar PSRS. Kirhenšteina valdībai pārņemot varu, prese rakstīja ka ir notikusi "sociālistiskā revolūcija".

Jau pāris dienas pēc Molotova-Rībentropa pakta noslēgšanas Ulmaņa valdībai bija zināms to slepeno pielikumu saturs, kas paredzēja Baltijas sadalīšanu ietekmes sfērās. No militārā viedokļa ir skaidrs, ka Latvijas armija nevarēja ilgstoši pretoties PSRS armijai, kas jau bija ieņēmusi Lietuvu un kuras bruņoto spēku bāzes kopš 1939. gada oktobra bija izvietotas Latvijā. Taču pretošanās izrādīšanai būtu bijusi simboliska nozīme. Iespējams, Latvijas iekļaušana PSRS nebūtu notikusi tik ātri, vai arī tās pēckara statusam Rietumu sabiedrotie pievērstu lielāku uzmanību. Pat nepretošanās gadījumā valdība būtu varējusi sekot Dānijas piemēram, kas, nepretojoties Vācijas militārajai okupācijai, paziņoja, ka ir okupēta.

Ministru kabineta 1940. gada 17. maija lēmums par ārkārtējo pilnvaru piešķiršanu, ar kuru sakaru pārtraukuma (iebrukuma) gadījumā Latvijas valdības viedokli ārzemēs jāpārstāv Latvijas sūtnim Lielbritānijā Kārlim Zariņam vai, ja viņš zaudētu rīcības spēju, sūtnim ASV Alfrēdam Bīlmanim, tas nedeva tiesības veidot trimdas valdību. Sūtņiem nebija dotas nekādas instrukcijas, ko darīt okupācijas gadījumā.

PSRS ultimāta un militārās okupācijas rezultātā sagrūstot režīmam, izveidojās politiskais vakuums, ko aizpildīja personas, kas sadarbojās ar PSRS. Pamats ir apgalvojumam, ka autoritārais režīms sadarbībā ar okupantiem iegrūda daļu kreisi noskaņoto iedzīvotāju un sociāldemokrātu, kas pārmaiņas sākotnēji uztvēra pozitīvi - kā autoritārā režīma galu un nevis kā Latvijas neatkarības beigas. 1940. gada 17. jūnijā Ulmanis atteicās no Ministru prezidenta amata un līdz 21. jūlijam palika Valsts prezidenta amatā, brīvprātīgi sadarbojoties ar jauno iekārtu. Mēnesi sadarbojoties ar okupācijas spēkiem, Ulmanis sankcionēja šo okupāciju. Iespējams, ka baumas par t. s. " Mongolijas Tautas Republikas variants", t. i., PSRS protektorāta statuss, bija ne tikai apzināta dezinformācija, bet arī rezerves variants gadījumam, ja PSRS politiķiem neizdotos panākt izvirzīto mērķi - Baltijas valstu pilnīgu aneksiju. Ulmaņa rīcība šajās liktenīgajās dienās netiek vērtēta viennozīmīgi, un diskusijas par viņa motīviem un iespējamām rīcības alternatīvām turpinās.

Nevar noliegt Ulmaņa iekšpolitikas panākumus valsts un sabiedriskās dzīves dažādu sfēru loģiskā sakārtošanā. Par to liecina, piemēram, 1937. gada 28. janvārī pieņemtais Civillikums, kas stājās spēkā 1938. gada 1. janvārī un fundamentāli sakārtoja civiltiesību jomu.

Režīma izveidošana laika ziņā sakrita ar Lielās depresijas beigām Rietumu ekonomikā un lielvalstu sākto gatavošanos karam, kas pasaules tirgū strauji palielināja pieprasījumu pēc lauksaimniecības produkcijas un izejvielām, kas Latvijai kā agrāras saimniecības zemei bija ļoti izdevīgi un veicināja strauju ekonomikas uzplaukumu. To propaganda pasniedza kā autoritārā režīma nopelnu. Latvijā šajā laikā bija vieni no visstraujākajiem rūpnieciskās produkcijas pieauguma tempiem Eiropā. 1939. gadā, salīdzinot ar 1934. gadu, uzņēmumu skaits bija palielinājies par 41%, saražotās produkcijas vērtība - par 95%, rūpniecības strādnieku skaits - par 37%.

Laika posms pēc 1934. gada 15. maija ir iegājis sarunvalodā ar nosaukumu "Ulmaņa laiki". Saimnieciski tas bija ekonomiskās augšupejas laiks, dzīves un izglītības līmeņa celšanās, valstiskās kultūras dzīves pacēluma laiks.

K.Ulmanis pirms valsts apvērsuma bija nonācis naudas grūtībās. Būdams Zemnieku savienības vadītājs, viņš bija no valsts kases aizņēmies lielas summas, lai balstītu savu Zemnieku banku. Kopējais valsts aizdevums Zemnieku bankai bija no 1,5 līdz 2 miljoniem latu. Vekseļus bija parakstījis Ulmanis. Zemnieku savienībai tuvu stāvošām organizācijām bija izsniegtas lielas summas, Latvijas tranzītam aptuveni 13-15 miljoni latu. Valsts parādniekiem, tajā skaitā arī K. Ulmanim, pēc 1935. gada 15. maija parādi tika dzēsti.

Pēc apvērsuma visus Zemnieku savienības daudzmaz redzamākos biedrus iecēla atstādināto pašvaldību un citās vēlēto personu vietās un visos jaunradītos augstos amatos - kamerās, akciju sabiedrību valdēs, ministru un ministriju departamentu direktoru posteņos utt. Pati partija formāli tika likvidēta līdz ar citām, bet atsevišķa partija vairs nebija vajadzīga: tās pienākumus pildīja visas valsts un pašvaldības iestādes, lauku pagastvaldes ieskaitot, jo visu to priekšgalā atradās šīs partijas līderis ar saviem līdzgaitniekiem un draugiem.

1. http://periodika.lndb.lv/periodika2-viewer/view/index-dev.html#panel:pa%7Cissue:/p_001_rits1935n134%7Carticle:DIVL88%7Cquery:maija Archived 2013. gada 31. decembrī, Wayback Machine vietnē. 15 maijs atjaunotā Latvijā|issueType:P

2. http://periodika.lndb.lv/periodika2-viewer/view/index-dev.html#panel:pa%7Cissue:/p_001_lkar1936n110%7Carticle:DIVL297%7Cquery:15 Archived 2013. gada 31. decembrī, Wayback Machine vietnē. maijam Latvija 15 maija|issueType:P

3. http://periodika.lndb.lv/periodika2-viewer/view/index-dev.html#panel:pp%7Cissue:/p_001_wawe1936n65%7Carticle:DIVL10%7Cquery:Valsts Archived 2013. gada 31. decembrī, Wayback Machine vietnē. Prezidenta amatu Prezidents Ulmanis Prezidents Valsts Prezidenta amatu|issueType:P

4. Dr.Hist. Ilgvars Butulis. Ulmaņa apvērsumam - 70 gadi. // Lauku Avīze. 15. maijs (2004.)

5. Jānis Taurēns. Baltijas virziens Latvijas Republikas ārpolitikā 1934. -. 1940.gadā.

6. Lēbers D. A. Latvijas valsts bojāeja 1940.gadā. Starptautiski tiesiskie aspekti. // Latvijas valsts atjaunošana 1986.-1993. - Rīga, 1998., 31. lpp.

7. Bastjānis V. Gala sākums: vērojumi un vērtējumi. - Memento: Lidingö, 1964.

Straume A. Kārlis Ulmanis un mazākumtautību politika Latvijā 1920.-1940.gadā. // Latvijas Vēsture. 1995., Nr.1(16), 23.-25. lpp.

Zunda A. Kārlis Ulmanis un Zemnieku Savienība. // Latvijas Vēsture. 1997., Nr.3(27), 3.-8. lpp.

Dokumenti stāsta. Latvijas buržuāzijas nākšana pie varas. - Zinātne: Rīga, 1988.

Dr.Hist. Ilgvars Butulis. Ulmaņa apvērsumam - 70 gadi. // Lauku Avīze. 15. maijs (2004.)

# data[].attributes.attachment_link.description
Šis raksts ir par Kārļa Ulmaņa autoritāro režīmu. Par Gunta Ulmaņa prezidentūru skatīt rakstu Guntis Ulmanis. Autoritārais Kārļa Ulmaņa režīms (arī Ulmaņa diktatūra, Ulmaņa laiki) bija autoritārs režīms, kas izveidojās pēc Ministru prezidenta Kārļa Ulmaņa 1934. gada 15. maijā veiktā valsts apvērsuma, kurš izbeidza Parlamentāro demokrātiju Latvijā. Savu neierobežoto varu Ulmanis nostiprināja 1936.

# data[].attributes.body
1939. gada 23. augustā tika parakstīts Molotova-Ribentropa pakts, kas ir pazīstams arī kā Vācijas-Savienoto Valstu neuzbrukšanas līgums. Šis pakts bija slepena vienošanās starp PSRS un nacistiskās Vācijas ārlietu ministriem.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
neuzbrukšanas līgums starp Vāciju un Padomju Sociālistisko Republiku Savienību (PSRS), kas radīja priekšnoteikumus padomju un vācu agresijai kaimiņvalstīs

PSRS ārlietu tautas komisārs Vjačeslavs Molotovs paraksta PSRS un Vācijas līguma par draudzību un sadarbību (Molotova-Ribentropa) paktu. Stāv no kreisās Sarkanās armijas štāba priekšnieks Boriss Šapošņikovs, Joahima fon Ribentropa adjutants Rihards Šulce-Kosenss, J. fon Ribentrops, Josifs Staļins, tulks Vladimirs Pavlovs. Maskava, 23.08.1939.

Nosaukts pakta parakstītāju PSRS Ārlietu tautas komisāra Vjačeslava Molotova ( Вячеслав Михайлович Молотов) un Vācijas Ārlietu ministra Joahima fon Ribentropa ( Ulrich Friedrich Wilhelm Joachim von Ribbentrop) vārdā.

Līgumu papildināja slepeni papildu protokoli, kas tālu pārsniedza neuzbrukšanas saistību robežas un bija pretrunā ar starptautiskajām tiesībām un abu valstu starptautiskajiem līgumiem. Paktu papildināja vēlākās vienošanās, tajā skaitā 1939. gada 28. septembrī noslēgtais Līgums par draudzību un robežām ( krievu Договор о дружбе и границе между СССР и Германией, vācu Deutsch-Sowjetischer Grenz- und Freundschaftsvertrag), kas iekļāva Lietuvas teritoriju PSRS interešu sfērā. Līgums tika parakstīts Maskavā naktī uz 1939. gada 24. augustu. Vācijai sadarbība ar PSRS deva arī iespēju iegūt stratēģiski svarīgus izejmateriālus un preces. Faktiski tas nozīmēja Otrā pasaules kara sākumu. PSRS tas nodrošināja plašas teritoriālas ekspansijas iespējas un pavēra ceļu potenciāliem tālākiem iekarojumiem. Līgums tika noslēgts starp Vāciju un PSRS kā divām galvenajām revizionistiskajām lielvalstīm Eiropā. Abu lielvalstu mērķis bija sadalīt Austrumeiropu. Līgums bija vērsts pret Rietumu lielvalstīm un starptautisko kārtību. Tas nodrošināja Vācijai iespēju uzsākt karu ar Poliju un eventuāli - ar Lielbritāniju un Franciju, nebaidoties no PSRS iejaukšanās. Līgums tiek vērtēts kā ļoti cinisks un prettiesisks. Tas bija pārsteigums pasaules diplomātijā, jo abas lielvalstis tika uzskatītas par nesamierināmi antagonistiskām gan režīmu pretējā rakstura un ideoloģijas, gan ilgstošo interešu pretrunu dēļ. Līgums atstāja negatīvu iespaidu kā PSRS nodevība Eiropas demokrātiskajās valstīs. Tas izraisīja apjukumu komunistiskajās partijās un citos kreisajos spēkos pasaulē un Eiropā.

Priekšvēsture

Vācija un PSRS Versaļas-Rīgas sistēmā ( Versailles-Riga System) jutās kā autsaideri. Vācijas elite un sabiedrība pēc sakāves Pirmajā pasaules karā un pēc Versaļas miera līgumā (angļu Treaty of Versailles, vācu Versailler Vertrag, franču Traité de Versailles) noteiktajiem teritoriālajiem zaudējumiem un ierobežojumiem jutās netaisnīgi apspiesta. Savukārt PSRS ar tās bezprecedenta politisko režīmu un pasaules ekspansijas programmu nonāca starptautiskā izolācijā. Zināmā mērā loģisks risinājums bija savstarpēja tuvināšanās. 16.04.1922. Padomju Krievija un Vācija parakstīja Rapallo līgumu ( Vertrag von Rapallo), kas noteica atteikšanos no kompensācijām pēc Pirmā pasaules kara, nodibināja diplomātiskās un konsulārās attiecības un paredzēja saimniecisku sadarbību. Galvenā līguma nozīme bija izraušanās no diplomātiskās izolācijas un alternatīva uzvarētāju lielvalstu diktātam. Līgums aizsāka plašu militāru sadarbību, kas palīdzēja attīstīt Vācijas militāro potenciālu pretēji Versaļas miera līguma nosacījumiem. Ādolfa Hitlera ( Adolf Hitler) un nacionālsociālistu nākšana pie varas 30.01.1933. nozīmēja attiecību radikālu pasliktināšanos.

Versaļas sistēmas krīze un sabrukums izraisīja dramatisku spēku pārbīdi Eiropā un noveda pie Vācijas konfrontācijas ar Lielbritāniju un Franciju. Tuvojoties jaunam pasaules karam, mainījās spēku samērs Eiropā, veidojās un sabruka jaunas lielvalstu koalīcijas. 19.10.1933. Vācija izstājās no Tautu Savienības (angļu League of Nations, franču Société des Nations, spāņu Sociedad de Naciones), savukārt PSRS 18.09.1934. tika uzņemta Tautu Savienībā. PSRS tika uzskatīta par dabisku Vācijas pretinieci un potenciālu Rietumu lielvalstu sabiedroto. 02.05.1935. tika noslēgts pret Vāciju vērstais PSRS un Francijas savstarpējās palīdzības līgums. Savukārt Vācija un PSRS tika uzskatītas par ienaidniecēm. Ā. Hitlera programmatiskais darbs "Mana cīņa" ( Mein Kampf) bija antikomunistisks un vērsts pret PSRS. PSRS asi publiski vērsās pret labējo totalitārismu: fašismu un nacionālsociālismu.

1939. gadā, pēc tam, kad Vācija okupēja Čehoslovākiju, Rietumu lielvalstis pieņēma lēmumu garantēt Polijas drošību. 06.04.1939. Lielbritānija un Polija kopējā komunikē solīja sniegt savstarpēju palīdzību. Lielbritānijas valdībai tas nebija iespējams bez PSRS atbalsta. Lielbritānija un Francija uzsāka ilgstošas sarunas ar PSRS par sadarbību, kurās tika apspriesta savienības izveidošana un Austrumeiropas drošības problēmas. Drīz noskaidrojās, ka PSRS vēlas iegūt ietekmi Austrumeiropā. PSRS piedāvāja Lielbritānijai un Francijai savstarpējās palīdzības līgumu. Viena no PSRS prasībām bija garantijas Baltijas valstīm. 1939. gada maija beigās un jūnija sākumā PSRS ierosināja garantēt Baltijas valstu neatkarību pat tad, ja tās to nelūgtu. Latvijas diplomātija uzlūkoja šādus notikumus kā draudus un noraidīja Baltijas valstu likteņa apspriešanu bez to līdzdalības. Latvija, Igaunija un Somija uzstāja, ka nevēlas tikt pieminētas triju lielvalstu garantiju līgumos. PSRS pieprasīja tiesības iejaukties pat tad, ja pašas Baltijas valstis pārietu Vācijas pusē (netiešā agresija). Kaut arī Lielbritānija un Francija pakāpeniski atzina padomju interešu prioritāti reģionā, tomēr tās nebija gatavas pilnībā apmierināt PSRS prasības un piekrist tās mērķiem. Triju lielvalstu sarunas kulmināciju sasniedza militāro pārstāvju sarunās Maskavā (12.08.1939.- 21.08.1939.), kas noslēdzās bez vienošanās.

Jau 1939. gada pavasarī sākās diplomātiski manevri, kas liecināja par PSRS un Vācijas tuvināšanās iespēju. Tiešais ceļš uz līgumu sākās jūlija beigās un augusta sākumā ar sarunām Berlīnē un Maskavā starp attiecīgajiem vēstniekiem un ārlietu resora vadītājiem. Berlīnē sarunas notika starp Vācijas Ārlietu ministru J. fon Ribentropu un padomju pagaidu lietvedi Georgiju Astahovu ( Георгий Александрович Астахов). Tomēr galvenais sarunu smagums bija Maskavā starp PSRS Ārlietu tautas komisāru V. Molotovu un Vācijas sūtni Verneru fon der Šūlenburgu ( Friedrich-Werner Erdmann Matthias Johann Bernhard Erich Graf von der Schulenburg). Vācija piekrita PSRS interesēm Baltijas valstīs, Polijā un kopumā reģionā starp Baltijas un Melno jūru. 15.-19. augustā puses saskaņoja J. fon Ribentropa vizīti Maskavā. 23. augusta J. fon Ribentropa vizīte un sarunas ar Josifu Staļinu ( Иосиф Виссарионович Сталин) un V. Molotovu Maskavā nepatīkami pārsteidza pasaules sabiedrību.

PSRS un Vācijas neuzbrukšanas līguma oficiālais teksts paredzēja atturēšanos no savstarpējas agresijas, abas puses apņēmās nepiedalīties kādas trešās valsts karā pret vienu no pusēm, kā arī nepiedalīties valstu grupējumos pret otru līgumslēdzēju pusi. Abas puses apņēmās risināt strīdīgos jautājumus miera ceļā. Līgums tika noslēgts uz desmit gadiem.

Līguma slepenais protokols paredzēja noteikt interešu sfēru robežas. Protokola 1. pants sadalīja intereses Baltijas valstīs: "Teritoriāli politiskas pārkārtošanās gadījumā pie Baltijas valstīm (Somijas, Igaunijas, Latvijas un Lietuvas) piederīgos apvidos Lietuvas ziemeļu robeža ir vienlaicīgi Vācijas un PSRS interešu sfēru robeža. Lietuvas intereses attiecībā uz Viļņas apgabalu tiek abpusēji atzītas." Protokola 2. pants paredzēja, ka abu lielvalstu interešu sfēru robežas Polijā nosaka "upju līnija: Nareva, Visla un Sana". Abas puses vienojās kopīgi izlemt, vai Polijas valsts pastāvēšana atbilst to interesēm, kas būtu tālāku sarunu jautājums. 3. pantā Vācija atzina PSRS intereses Besarābijā.

Līguma tiešās sekas

1939. gada 1. septembrī Vācija iebruka Polijā. Par atbildi Lielbritānija un Francija pieteica Vācijai karu. 1939. gada 17. septembrī PSRS karaspēks pārgāja Polijas robežu, un Maskava paziņoja, ka tai jāaizsargā ukraiņu un baltkrievu iedzīvotāji Polijas valsts sabrukuma apstākļos. PSRS okupēja apmēram 200 000 kvadrātkilometru lielas teritorijas. Viļņas apgabals tika nodots Lietuvai ar Lietuvas un PSRS savstarpējās palīdzības līgumu no 10.10.1939.

PSRS okupētajās teritorijās tika inscenētas vēlēšanas 22.10.1939. Ievēlētā Rietumukrainas (Austrumgalīcijas un Volīnijas) Tautas asambleja sesijā 26.-28.10.1939. Ļvovā nobalsoja par lūgumu uzņemt Rietumukrainu PSRS. Aneksija juridiski tika noformēta novembra vidū. 28.-30.10.1939. Rietumbaltkrievijas Tautas asambleja Bjalistokā izteica analoģisku lūgumu, un aneksija tika juridiski pabeigta novembra vidū. Bjalistoka 1944. gadā tomēr tika nodota atpakaļ Polijas Tautas Republikai. Anektētajās teritorijās nekavējoties sākās sovetizācija, rusifikācija, terors un represijas, reliģiskas vajāšanas un nacionalizācijas.

28.09.1939. Maskavā tika noslēgts PSRS un Vācijas Līgums par draudzību un robežām. Tas noteica robežas okupētajā Polijā un noteica, ka abas puses savā daļā veiks nepieciešamo pārkārtošanu. Slepens papildu protokols, izmainot iepriekšējo 23.08. protokolu, iekļāva Lietuvu PSRS interešu sfērā un palielināja Vācijas teritorijas Polijā ar Ļubļinas vojevodisti un daļu Varšavas vojevodistes. Cits papildu protokols paredzēja etnisko vāciešu izvešanu no PSRS ietekmes sfēras, tādējādi vienojoties par citu valstu pilsoņu likteni. Tas noveda pie vācbaltiešu izceļošanas no Baltijas valstīm.

PSRS uzspieda Baltijas valstīm līgumus par savstarpējo palīdzību (bāzu līgumus), kas paredzēja PSRS karaspēka izvietošanu šajās valstīs. Šādi līgumi tika noslēgti Maskavā 28.09.1939. ar Igauniju, 5.10.1939. ar Latviju, 10.10.1939. ar Lietuvu. Baltijas valstis faktiski zaudēja lielu daļu suverenitātes un ārpolitikas neatkarību.

15.-16.06.1940. PSRS ultimatīvās notās pieprasīja un panāca Baltijas valstu politisko režīmu maiņu, ieveda tajās papildus karaspēku un izveidoja marionešu valdības. Baltijas valstīs tika inscenētas jaunu "tautas parlamentu" vēlēšanas. Jaunie "parlamenti" lūdza PSRS Augstāko padomi uzņemt Baltijas valstis PSRS kā padomju republikas. 03.08.1940. PSRS Augstākā padome formāli uzņēma PSRS sastāvā Lietuvu, 05.08.1940. - Latviju, 06.08.1940. - Igauniju. PSRS rīcība pārkāpa miera līgumus ar Poliju un Baltijas valstīm, kā arī neuzbrukšanas līgumus un citas starptautisko tiesību normas.

30.11.1939. PSRS uzbruka Somijai. Sākās PSRS un Somijas Ziemas karš. Tas noveda pie PSRS izslēgšanas no Tautu Savienības 14.12.1939. un smagiem dzīvā spēka un līdz ar to prestiža zaudējumiem PSRS pusei. Tomēr padomju pārspēks piespieda Somiju noslēgt Maskavas miera līgumu 12.03.1940. Somija zaudēja ap 8 % teritorijas, kas bija tai ekonomiski nozīmīga. Somijas galvenais panākums bija neatkarības saglabāšana.

26.06.1940. PSRS iesniedza ultimātu Rumānijai, pieprasot "izvest" Rumānijas armiju no Besarābijas un Ziemeļbukovinas. Vācija un Itālija ieteica Rumānijai piekāpties, kam Rumānijas valdība 28.06.1940. piekrita. 03.07. okupācija tika pabeigta. Teritorijas apmēram 50 000 kvadrātkilometru platībā tika sadalītas starp 02.08.1940. izveidoto Moldāvijas Padomju Sociālistisko Republiku (PSR) un Ukrainas PSR.

Vācijas ieguvumus no Molotova-Ribentropa pakta likvidēja Otrais pasaules karš.

Molotova-Ribentropa pakta sekas Austrumeiropā.

Ilgtermiņa sekas

Netiešas pakta sekas bija visas Austrumeiropas iekļaušana PSRS kontroles sfērā un komunistisko valstu izveidošana, ietekmējot pasaules kārtību Aukstā kara periodā. Padomju okupācija atstāja dziļas negatīvas sekas Baltijas valstīs un Moldovā, izmainot etnisko un sociālo struktūru, aizkavējot nacionālo kultūru attīstību un ekonomisko izaugsmi. Molotova-Ribentropa pakta sekas Baltijā un Moldovā tika likvidētas tikai pēc PSRS sabrukuma. 1990.-1991. gadā Baltijas valstu tautas panāca neatkarības atjaunošanu, kas tika starptautiski atzīta pēc 19.-21.08.1991. Augusta puča. Arī Moldova pasludināja neatkarību 27.08.1991. un to pilnībā ieguva, sabrūkot PSRS 25.12.1991. Polijas ilgstošā piederība padomju blokam atstāja līdzīgas sekas. Okupētās teritorijas atpalika no Rietumu pasaules attīstības. Pēc neatkarības atgūšanas Baltijas valstīs Molotova-Ribentropa pakts, līdzīgi kā Otrā pasaules kara laika sabiedroto lielvalstu politika, ietekmēja šo valstu ārpolitiku, izraisot pārspīlētas bažas par iespējamu Rietumu vienošanos uz Baltijas tautu rēķina, piemēram, bažas par neuzņemšanu Ziemeļatlantijas līguma organizācijā ( North Atlantic Treaty Organization, NATO).

Atspoguļojums mākslā

Molotova-Ribentropa pakts pieminēts latviešu literatūrā. Par to rakstīts trimdas literatūrā - Eduarda Treigūta-Tāles atmiņās "Latvieši, karš ir sācies!" (1996). Zigmunds Skujiņš piemin Molotova-Ribentropa pakta atkārtošanās nepieļaujamību, rakstot par Valsts prezidentu Gunti Ulmani krājumā "Jātnieks uz lodes". Modris Ekšteins piemin Molotova-Ribentropa paktu romānā "Ceļā kopš rītausmas" (2002).

Autora ieteiktie papildu resursi

# data[].attributes.attachment_link.description
neuzbrukšanas līgums starp Vāciju un Padomju Sociālistisko Republiku Savienību (PSRS), kas radīja priekšnoteikumus padomju un vācu agresijai kaimiņvalstīs

# data[].attributes.body
1940. gada notika Padomju Savienības okupācija Latvijā. Padomju karaspēki, un drīz pēc tam tika veikts valsts apvērsums, kas noveda pie tās inkorporācijas Padomju Savienībā. Tas bija dramatisks un sāpīgs notikums Latvijas vēsturē, kas iezīmēja ilgu okupācijas periodu.

# data[].attributes.body
1940. gada 21.jūnijā Latvija tika iekļauta Padomju Savienības sastāvā pēc tam, kad tika veikts valsts apvērsums un izveidota prokomunistiska valdība.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Šajā lapā ir apkopoti 1940. gada notikumi Latvijā, ko Otrā pasaules kara laikā 17. jūnijā okupēja Sarkanā armija un 5. augustā inkorporēja PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.

Uz Latviju (arī uz Lietuvu un Igauniju) no PSRS devās pirmie vilcienu sastāvi ar karaspēku un bruņutehniku.

Padomju militārā tehnika Rīgas centrā

16. jūnijs - PSRS valdība iesniedz Latvijai un Igaunijai ultimātus, pieprasot nekavējoties izveidot jaunas valdības un ielaist Latvijas teritorijā neierobežotu PSRS karaspēka vienību skaitu, lai tās varētu ieņemt Latvijas svarīgākos centrus. PSRS draudēja ar bruņotu iebrukumu, ja ultimāta prasības noteiktajā laikā netiks pieņemtas. Vakarā Latvijas valdība ultimātu pieņem un 17. jūnijā sākās Latvijas okupācija.

17. jūnijs - PSRS karaspēks pārgāja Igaunijas un Latvijas robežas un ieņēma stratēģiski svarīgākos objektus. Militāru pretošanos Ministru kabinets noraidīja, jo uzskatīja, ka tā izraisīs asinsizliešanu, bet neglābs Latvijas valsti.

20. jūnijs - par Latvijas Ministru prezidentu kļuva Augusts Kirhenšteins.

21. jūnijs - nošāvās Latvijas Robežsargu brigādes priekšnieks ģenerālis Ludvigs Bolšteins

5. jūlijs - tika izsludinātas jaunas Tautas Saeimas vēlēšanas.

14.-15. jūlijs - tika noorganizētas nedemokrātiskas vēlēšanas, kurās piedalījās tikai viens saraksts katrā apgabalā - Darba tautas bloks.

22. jūlijs - Kārlis Ulmanis tika arestēts un deportēts uz Krieviju.

25. jūlijs - tika pieņemts likums par banku un lielo rūpniecības uzņēmumu nacionalizēšanu.

26. jūlijs - nošāvās Latvijas armijas štāba informācijas daļas priekšnieks pulkvedis Fricis Celmiņš, nevēlēdamies izpaust Latvijas armijas izlūkošanas noslēpumus.

2. augusts - Aglonas ģimnāzijas skolēni izveidoja Aglonas ģimnāzijas nacionālo pretestības grupu, kurā bija 14 biedri. 1940. gada septembrī un oktobrī savā skolā tās biedri izplatīja pret padomju okupāciju vērstus uzsaukumus. 1940. gada decembrī grupas dalībnieki tika atmaskoti un iznīcināti.

4. augusts - PSRS Augstākā Padome pieņēma lēmumu inkorporēt Latviju Padomju Savienības sastāvā, izveidojot Latvijas Padomju Sociālistisko Republiku (Latvijas PSR).

5. augusts - Latvijas PSR kļuva par PSRS sastāvdaļu.

27. augusts - LPSR Tautas komisāru padome pieņēma lēmumu pārveidot Latvijas armiju par Sarkanās armijas 24. Teritoriālo strēlnieku korpusu. Līdz ar to tajā tika apvienoti 14 467 Latvijas armijas karavīri un 720 virsnieki.

8. septembris - par Latvijas telegrāfa aģentūras (LETA) direktoru tika iecelts padomju armijas politiskais darbinieks (poļitruks) Vladimirs Kinkavecs.

9. oktobris - tika izpildīta 1940. gada 3. oktobra LPSR iekšlietu tautas komisāra pavēle par Latvijas robežsargu brigādes 1. Dagdas, 2. Zilupes, 3. Abrenes, 5. Krāslavas bataljona izformēšanu un 1240 robežsargu atvaļināšanu no dienesta. Šajā dienā, izpildot pavēli, tika arestēti un represēti vairāk nekā 100 robežsargi, kas savus dienesta pienākumus pildīja uz valsts austrumu robežas.

29. oktobris - PSRS Tautas komisāru padome nolēma izveidot Latvijas Valsts jūras kuģniecību (kopš 1991. gada - "Latvijas kuģniecība"). Uzņēmumam dibināšanas brīdī piederēja 54 kuģi, Rīgas, Liepājas, Ventspils un Sventājas ostas, kā arī kuģu remonta rūpnīcas.

16. februāris - Ansis Bērziņš, animācijas kinorežisors, producents un scenārists (miris 2021. gadā)

23. marts - Uldis Briedis, fotomākslinieks (miris 2023. gadā)

12. maijs - Ruta Šenberga, filoloģe, novadpētniece, augstskolas pasniedzēja un publiciste (mirusi 2023. gadā)

14. maijs - Aija Žileviča, mikrobioloģe (mirusi 2023. gadā)

16. jūnijs - Māris Čaklais, dzejnieks (miris 2003. gadā)

8. jūlijs - Juris Dobelis, ķīmiķis, politiķis

8. augusts - Pauls Butkēvičs, aktieris

10. jūlijs - Ģirts Jakovļevs, aktieris

19. jūlijs - Ilmārs Ančāns, ārsts un politiķis (miris 2023. gadā)

25. septembris - Valdis Biķis, inženieris, sabiedriskais darbinieks un politiķis (miris 2021. gadā)

29. septembris - Miķelis Gruzītis, mūziķis, politiķis un sabiedriskais darbinieks (miris 2019. gadā)

12. oktobris - Silvija Ravdone-Krodere, basketboliste (mirusi 2017. gadā)

13. oktobris - Jānis Kvēps, sporta ārsts (miris 2020. gadā)

5. novembris - Kirovs Lipmans, uzņēmējs un hokeja funkcionārs

14. decembris - Kalvis Zalcmanis, kinooperators (miris 2023. gadā)

16. decembris - Margarita Vilcāne, dziedātāja

# data[].attributes.attachment_link.description
Šajā lapā ir apkopoti 1940. gada notikumi Latvijā , ko Otrā pasaules kara laikā 17. jūnijā okupēja Sarkanā armija un 5. augustā inkorporēja PSRS sastāvā kā Latvijas PSR. Uz Latviju (arī uz Lietuvu un Igauniju) no PSRS devās pirmie vilcienu sastāvi ar karaspēku un bruņutehniku. 16.

# data[].attributes.body
1949. gadā notika masveida deportācijas, kurās tika izsūtīti tūkstošiem Latvijas iedzīvotāju uz attālām PSRS teritorijām.

# data[].attributes.attachment_link.title
1941. gada 14. jūnija deportācija Latvijā

# data[].attributes.attachment_link.description
14.06.1941. vairāk nekā 15 400 Latvijas pilsoņu deportēja no Latvijas. Daļu no deportētajiem uzreiz arestēja un nogādāja ieslodzījuma vietās. Pārējos nometināja Sibīrijā un Kazahstānā. Tā bija pirmā masu deportācija no Latvijas.

# data[].attributes.body
1953. gada pēc Staļina nāves sākās dažādas politiskās un sociālās pārmaiņas, kas nedaudz mazināja represiju un cenzūras līmeni.

# data[].attributes.body
1962. gadā Rīgā tika atklāts televīzijas tornis, kas simbolizēja tehnoloģisko attīstību un modernizāciju.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Rīgas radio un televīzijas tornis (pazīstams arī kā Zaķusalas televīzijas tornis) ir vienlaidus brīvi stāvošs metāla tornis Latvijas galvaspilsētā Rīgā, Zaķusalā. Torņa augstums ir 369 metri, un tas ir ne tikai augstākais Baltijas valstīs, bet arī visā Eiropas Savienībā un trešais augstākais Eiropā. Torņa celtniecība tika uzsākta 1979. gadā, fiziskā celtniecība tika pabeigta 1984. gadā, tomēr turpinājās torņa aprīkošana un tikai 1985. gada decembrī no torņa testa režīmā tika uzsākta televīzijas apraide. Pastāvīga televīzijas signāla pārraide tika uzsākta 1986. gada 30. decembrī. Pilnībā celtniecības un montāžas darbi tika pabeigti tikai 1989. gadā.

2024. gada 4. maijā tornī uzvilka Latvijas karogu.

Ceļš no idejas līdz realizācijai bija ļoti garš. Pirmās dokumentālās liecības par jaunas Rīgas radio un televīzijas stacijas celtniecības nepieciešamību atrodamas jau 1967. gada Latvijas PSR Ministru padomes 30. jūlija lēmumā. Jau tajā laikā bija skaidrs, ka vecā TV stacija, kas atradās bijušajā Jelgavas teātrī Āgenskalnā, nav piemērota televīzijas vajadzībām. Tehniskajā pamatojumā par torņa celtniecību tika izvirzīti šādi mērķi: jāpalielina pārraidāmo televīzijas un radio programmu skaits no divām līdz četrām, ievērojami jāpalielina apraides zonas, jāuzlabo televīzijas un radio apraides kvalitāte, tornis nepieciešams arī speciālo (valsts nozīmes, militārās, civilās aizsardzības u.c.) sakaru nodrošināšanai.

1972. gada beigās, kad atkal aktualizējās jautājums par televīzijas stacijas celtniecību Rīgā, no Maskavas Sakaru projektēšanas institūta ieradās galvenais inženieris Škuds un galvenais speciālists Ostrovskis. Pirms viņu atbraukšanas jau bija izraudzītas vairākas vietas, kurās varētu būvēt televīzijas torni, - gan Bābelītes ezera apkaimē, gan Baložkalnā, gan Ulbrokā un citur. Kad abi Maskavas speciālisti ieradās Rīgā, viņi nekavējoties sāka apbraukāt ieteiktās vietas, bet tālāk par pirmo netika. Pie Bābelītes ezera abi speciālisti, aplūkojot apkārtni, atzina, ka šī vieta nav piemērota. Viņi uzsvēra, ka televīzijas torņi vairs netiekot celti tikai kā tehniskas būves, bet arī kā tūristu objekti ar skatu laukumu un restorānu. Speciālisti atzina, ka televīzijas tornim jāatrodas Rīgas centrā, un vispiemērotākā vieta esot uz kādas salas, kuru viņi redzējuši, braucot no lidostas. Tā izrādījās Zaķusala. Vietas izvēli akceptēja Rīgas galvenais arhitekts Gunārs Asaris un LPSR Ministru padomes priekšsēdētājs Jurijs Rubenis.

Tikai pēc tam ģeoloģiskais slēdziens norādīja, ka cietie pamati, uz kuriem var balstīt celtni, atrodas aptuveni 25 metru dziļumā, kas sadārdzināja un sarežģīja celtniecības gaitu, bet atkāpties vairs nevarēja - valdība jau bija akceptējusi celtniecību.

Torņa projektēšanai tika piesaistīts jauns gruzīnu arhitekts Kims Nikuradze. Tajā laikā visur - gan Lietuvā, gan Igaunijā, gan Maskavā un Berlīnē - bija ļoti līdzīgi dzelzsbetona torņi, kuriem atšķīrās tikai to augšgals. Nikuradze uzskatīja, ka vajadzētu būvēt tērauda torni, jo tādējādi tam varētu piešķirt izteiksmīgu izskatu. Tomēr, lai būtu no kā izvēlēties, tika uzzīmēti pieci projekti, kā arī izgatavoti maketi. Projekta galīgo variantu izvēlējās Rīgas arhitekti Gunāra Asara vadībā.

Zaķusalas televīzijas tornis

Televīzijas torņa celtniecība tika uzsākta 1979. gadā, un lieli nopelni šajā procesā bija Republikāniskā radiocentra direktoram Sergejam Lazarevskim un galvenajam inženierim Ināram Jēkabsonam. Celtniecības sākumposmā tika likti torņa pamati. Zem katra televīzijas torņa balsta tika iegremdētas 20 dzelzsbetona caurules jeb čaulpāļi, kas 24-27 metru dziļumā tika balstīti uz dolomīta slāņa. Čaulpāļi ar speciālu vibrēšanas tehniku tika iedziļināti zemē līdz dolomītam, no tiem tika izņemta zeme un pēc tam tie tika piepildīti ar betonu.

1980. gadā Sakaru ministrijā tika nodibināta īpaša struktūrvienība - Sakaru objektu celtniecības direkcija, kurai tika uzticēti divi uzdevumi. Pamatobjekts bija tagadējās RRTS celtniecība, bet otrs bija tā saucamais objekts Signāls, automātiskās apziņošanas un trauksmes sistēma. No 1981. gada par Sakaru objektu celtniecības direkcijas galveno inženieri kļuva Uldis Rutks.

No Čeļabinskas pa dzelzceļu līdz Saulkalnes stacijai pienāca mezgli jeb metāla posmi - divus metrus augstas metāla kastes. Tos ar treileriem naktīs pārveda uz Zaķusalu, kur ar krānu izkrāva un uz zemes izvietotā rotējošā konduktorā posmus pa trim sametināja kopā. Lai nodrošinātu kvalitatīvu metinājumu, rūpīgi pārbaudīja kvalitāti. Pilnīgi visas šuves tika pārbaudītas ar ultraskaņas metodi. Turklāt daļu šuvju, aptuveni 30 procentus, pārbaudīja ar portatīvu rentgena iekārtu. Tāpēc šobrīd var garantēt ļoti augstu ticamību, ka nekādu metinājuma defektu nav. Pēc tam sametinātos mezglus cēla ar celtni augšā un ar konduktoru palīdzību uzlika vietā, nostiprināja ar ķīļiem un pēc tam metināja jau no pārvietojama tiltiņa no iekšpuses un no ārpuses.

Torņa celtniecībā tika pielietota pilnīgi jauna un 1980. gados Latvijā unikāla metode - antenas daļu metināja pilnībā uz zemes un montēšana notika pretējā kārtībā, tādējādi vispirms tika samontēta smaile un pēc tam ar celšanas mehānismiem tā tika celta ik pa posmam uz augšu. Uz zemes speciālā stendā klāt tika metināts katrs nākamais posms - tas ir, antenu "audzēja" no augšas uz leju. Tas notika tad, kad torņa balsti bija samontēti tikai daļēji, jo torņa celtnis varēja samontēt balstus tikai līdz 107 metru augstumam. Tālākai montāžai tika izmantots celtnis, kurš bija uzstādīts uz antenas daļas.

Arī torņa starpstāvu konstrukcijas tika celtas augšā ap šo antenas daļu, vispirms tās samontējot uz zemes un tad ar pacelšanas sistēmu ceļot augšā un tur piemetinot. Torņa antenas daļa ir balstīta uz tā saucamo centrālo karkasu, kurš pašlaik sākas 88 metru augstumā virs zemes. Kad tika montēts pēdējais antenas daļas posms un zem tā arī centrālais karkass, tad visa šī konstrukcija, kuras masa bija aptuveni 500 tonnu, tika izbīdīta par 88 metriem uz augšu. Noslēguma izbīdīšana tika uzsāka 1984. gada 2. novembrī, un jau 13. novembrī tornis sasniedza projekta plānoto augstumu 368 metrus. Ļoti sarežģīta celtniecības operācija bija centrālās daļas apšuvuma pacelšana, kas bija gatavots no īpaša metāla - kortena tērauda. Tas tika sametināts uz zemes, un tad šīs 27 metrus augstās apšuvuma detaļas tika celtas augšā. Celtniecības gaitā tika kontrolēta torņa pamatu nosēšanās. Būvējot tornis kļuva arvien smagāks, dolomīta slānis apakšā vienmērīgi ieliecās, celtniecības darbu beigās šī slāņa ieliekums sasniedza apmēram vienu centimetru. Pamatu nosēšanās nevienmērība nepārsniedz vienu milimetru.

Sākotnējais plāns paredzēja, ka televīzijas torņa celtniecība tika pabeigta salīdzinoši īsā laika posmā - līdz 1985. gadam, tomēr jau 1984. gadā kļuva skaidrs, ka līdz nākamajam gadam torņa celtniecību nebūs iespējams pabeigt. Tika nolemts, ka celtniecību nepieciešams sadalīt divos posmos, pirmo posmu pabeigt 1985. gadā, bet otrā posma pabeigšanu atvirzīt uz vēlāku laiku, lai varētu pabeigt visus celtniecības darbus. Pirmā posma būvniecības noslēgumā tika plānots ekspluatācijā nodot daļu telpu, daļu stāvu tornī, daļu antenu un uzstādīt vienu raidītāju. Faktiski nepabeigtā zālē tika samontēts pirmais firmas raidītājs, kurš 1985. gada 28. decembrī sāka pārraidīt pirmās eksperimentālās pārraides 28. kanālā. Neskatoties uz to, ka celtniecības darbi turpinājās, plāns bija izpildīts.

Regulāra televīzijas pārraižu translēšana 28. kanālā tika uzsākta 1986. gada janvārī. Celtniecība un montāža televīzijas tornī turpinājās līdz 1989. gadam un kopumā visi darbi ilga desmit gadus. Pašlaik radio un televīzijas tornis vairākkārt ir pārsniedzis sākotnēji izvirzīto mērķi - ievērojami palielināt apraides teritoriju, uzlabojot radio un televīzijas apraides kvalitāti.

Zaķusalas TV tornis redzams arī no 65 km tālās Tūjas pludmales

Raksturojums

Rīgas televīzijas tornis ir vienlaidus brīvi stāvoša metāla konstrukcija. Torņa kopējais augstums ir 368 metri, kas to ierindo trešajā vietā Eiropā. Augstāki ir tikai Ostankinas televīzijas tornis Maskavā (540,1 m) un Kijivas televīzijas tornis (385 m). Rīgas radio un televīzijas tornis ir augstākā brīvi stāvošā konstrukcija Eiropas Savienībā. Tornis sastāv no pamata jeb tehniskās ēkas, trim balstiem, centrālās daļas un antenu daļas.

Torņa pamatu veido dzelzsbetona čauļpāļi, kas 24-27 metru dziļumā balstās dolomīta slānī. Torņa projektēšanas gaitā ir ņemta vērā arī plūdu un zemestrīču varbūtība. Tornis ir celts, lai izturētu 7,5 balles (pēc Rihtera skalas) stipru zemestrīci. Pati Zaķusala ir 6-7 metrus virs jūras līmeņa. Tornim jāiztur arī vēja brāzmas - 44 m/s. Ārējo faktoru iedarbībā torņa svārstību amplitūda ir neliela, jo 198 metru augstumā ir piestiprināti trīs svārsti - katrs aptuveni 10 tonnas smags - torņa svārstību samazināšanai. Interesants ir fakts, ka temperatūras izmaiņas var izraisīt 2,4 metru lielu torņa galotnes diennakts amplitūdu.

Starp televīzijas torņa trim balstiem atrodas tehniskā ēka. Tajā izvietotas administratīvās telpas, raidītāju zāle un citas tehniskās telpas. Izņemot vestibilu un liftu, visas pārējās torņa telpas ir slēgtas apmeklētājiem.

Torņa tehniskā ēka un balsti

Torņa galvenā nesošā konstrukcija ir trīs balsti. Divos torņa balstos ir izvietoti firmas Assinter Otis ātrgaitas slīpie lifti, kas 42 sekundēs nogādā apmeklētājus skatu laukumā (97 metru augstumā). Trešajā balstā atrodas kāpnes un dažādas tehniskās komunikācijas.

Centrālā torņa daļa - 88-222 metri ir izveidota, savienojot torņa balstus un apšujot tos ar speciālu materiālu - leģētā tērauda paveidu "kortena tēraudu". Aiz centrālās daļas apšuvuma izvietotas dažādas tehniskās iekārtas. Šajā daļā darbojas vertikālais lifts. Vēja ietekmē svārstību amplitūda ir neliela, jo 198 metru augstumā piestiprināti trīs svārsti - katrs pa 10 tonnām, torņa svārstību samazināšanai.

Augšējā torņa daļa - 222-368 metri ir cilindriskas formas uz augšu sašaurināta konstrukcija. Šajā daļā ir izvietotas radio un televīzijas raidošās antenas. Antenu daļa noslēdzas ar tā saucamo karogmastu. Antenu daļā, līdz pat 308 metru augstumam, darbojas zviedru firmas Alimac pacēlājs. Atlikušajos 44 metros līdz karogmastam ir izvietotas iekšējās kāpnes. Temperatūras izmaiņas var izraisīt arī 2,4 m lielu torņa galotnes diennakts amplitūdu.

2023. gada 2. janvārī

Ārējās saites

# data[].attributes.attachment_link.title
Rīgas radio un televīzijas tornis - Vikipēdija

# data[].attributes.attachment_link.description
Rīgas radio un televīzijas tornis (pazīstams arī kā Zaķusalas televīzijas tornis) ir vienlaidus brīvi stāvošs metāla tornis Latvijas galvaspilsētā Rīgā, Zaķusalā. Torņa augstums ir 369 metri, un tas ir ne tikai augstākais Baltijas valstīs, bet arī visā Eiropas Savienībā un trešais augstākais Eiropā. Torņa celtniecība tika uzsākta 1979.

# data[].attributes.body
1974. gadā Daugavpilī tika atklāta lielākā dzelzceļa mezgla stacija Baltijā, kas veicināja reģiona ekonomisko attīstību.

# data[].attributes.attachment_link.description
Daugavpils stacijas ēkas fragments (2010)

# data[].attributes.body
1985. gadā ar Gorbačova piekļūšanu pie varas PSRS sākās politikas ''perestroika'' un ''glasnost'', kas ievērojami ietekmēja arī Latvijas politisko un sociālo dzīvi, veicinot nacionālās atmodas kustību.

# data[].attributes.attachment_link.description
Mihails Gorbačovs (krievu: Михаил Сергеевич Горбачёв, izrunā: [mʲɪxɐˈil sʲɪrˈɡʲejɪvʲɪt͡ɕ ɡərbɐˈt͡ɕɵf]; dzimis 1931. gada 2. martā, miris 2022. gada 30. augustā[1][2]) bija padomju, vēlāk Krievijas politiķis. Bijis Padomju Savienības komunistiskās partijas CK ģenerālsekretārs no 1985. gada 11. marta…

# data[].attributes.body
1990 gadā Latvija deklarēja neatkarību no Padomju Savienības 4. maijā, kas bija milzīgs solis tās suverenitātes atjaunošanā.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Deklarācijas mērķis

Dokuments radīts ar nolūku tiesiski noformēt 18.11.1918. dibinātās Latvijas Republikas (LR) neatkarības atjaunošanu, sniedzot juridisku vērtējumu Latvijas vēstures faktiem un pamatojot, ka LR joprojām pastāv un arī tās 15.02.1922. pieņemtā Satversme joprojām ir spēkā. Vienlaikus deklarācijas mērķis bija izskaidrot motivāciju valstiskās neatkarības atjaunošanai, pamatot, ka LR iekļaušana Padomju Sociālistisko Republiku Savienības (PSRS) sastāvā nav spēkā, regulēt Latvijas tiesisko statusu starptautisko tiesību izpratnē un valststiesiskus pamatjautājumus.

Vēsturiskais konteksts

Visā gandrīz 50 gadu ilgajā Latvijas okupācijas laikā konsekventu nostāju par nepieciešamību atjaunot valstisko neatkarību uzturēja ārzemēs esošais Latvijas diplomātiskais dienests.

20. gs. 80. gadu beigās, okupācijas varai pieļaujot viedokļu dažādību, Latvijas sabiedrībā aizsākās pārmaiņas, sākotnēji publiski izskanot prasībām par lielāku demokrātiju, plašākām cilvēktiesībām, savienoto republiku reālāku suverenitāti PSRS sastāvā. Neilgi pēc tam publiski izskanēja arī prasības par pilnīgu Latvijas neatkarību. Pirmās organizācijas, kas šo prasību izvirzīja, bija Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa "Helsinki-86", Vides aizsardzības klubs un Latvijas Nacionālās neatkarības kustība (LNNK).

10.07.1988. Rīgā tika izveidota LNNK, kas pieņēma LNNK padomes paziņojumu par organizācijas mērķiem, kurā cita starpā tika aicināts iekļauties kustībā, lai atjaunotu Latviju kā suverēnu republiku. LNNK pirmajā kongresā 18. un 19.02.1989. Ogrē izvirzīja mērķi atjaunot neatkarīgu un demokrātisku Latvijas valsti uz 1922. gadā pieņemtās LR Satversmes pamatiem.

Arī 08.10.1988. dibinātā Latvijas Tautas fronte (LTF) izteica nostāju par Latvijas neatkarību.

Latvijas Tautas frontes dibināšanas kongress. Kongresu nams, Rīga, 08.10.1988.

Sākotnēji LTF domes valde 31.05.1989. pieņēma aicinājumu, ar kuru izvirzīja apspriešanai visās LTF grupās un nodaļās jautājumu "par Latvijas Tautas frontes iestāšanos cīņā par Latvijas pilnīgu politisko un ekonomisko neatkarību". Pēc tam 2. kongresā 07.-08.10.1989. LTF atklāti paziņoja, ka tās galvenais politiskais mērķis ir Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošana, un 10.12.1989. Latvijas PSR teritorijā notikušajās pašvaldību vēlēšanās LTF guva uzvaru.

Latvijas PSR AP vēlēšanās 1990. gadā pirmo reizi visā padomju okupācijas periodā tika pieļauta vairāku politisko kustību pārstāvju kandidēšana. Lai sasniegtu izvirzīto mērķi, LTF piedalījās šajās vēlēšanās nolūkā iegūt konstitucionālo divu trešdaļu balsu vairākumu un izmantot Latvijas PSR Konstitūcijā paredzēto AP kā institūciju, kas pieņemtu lēmumu par Latvijas neatkarības atjaunošanu. Šī iecere sabiedrībā tika dēvēta par parlamentāro LR neatkarības atgūšanas ceļu. Pasludinot neatkarības atjaunošanu, AP nevarēja īstenot visu kompetenci, jo bija vēlēta okupācijas apstākļos, tomēr tā bija tiesīga veikt pasākumus, lai Satversmei atbilstošās vēlēšanās tiktu ievēlēta Saeima.

18.03.1990. Latvijas PSR AP vēlēšanās LTF ieguva 131 no 201 vietas, un, gatavojot atbalstu deklarācijas pieņemšanai, LTF 21.04. Daugavas stadionā sasauca vairāk nekā 8000 visu līmeņu toreizējo padomju deputātu uz sapulci, kas pieņēma aicinājumu, kurā jaunievēlētajai AP pauda savu un savu vēlētāju nelokāmo gribu demokrātiskām, nevardarbīgām metodēm darīt visu, lai atgūtu Latvijas valstisko neatkarību.

Līdzīgi procesi nedaudz agrāk notika Lietuvā un Igaunijā. Lietuvas Republikas Augstākā padome Lietuvas Republikas valstisko neatkarību atjaunoja ar 11.03.1990. aktu "Par neatkarīgas Lietuvas valsts atjaunošanu", kurā tā pasludināja, ka tiek atjaunota Lietuvas valsts suverēno tiesību īstenošana. Savukārt Igaunijas Republikas Augstākā padome 30.03.1990. pieņēma lēmumu "Par Igaunijas valstisko statusu", kurā tika konstatēta Igaunijas tautas griba atjaunot neatkarību un konstatēts, ka Igaunijas Republikas pastāvēšanu de j ure nekad nav pārtraukusi Igaunijas Republikas okupācija.

Organizācijas, svarīgākās personas

1990. gada 4. maija deklarācijas dokumenta pamatprincipus 22.03.1990. sanāksmē apsprieda 18.03.1990. vēlēšanās ievēlētie deputāti Rolands Rikards, Valdis Birkavs, Vilnis Eglājs un Romāns Apsītis, kā arī no Vācijas uz Latviju atbraukušais Egils Levits, kas nākamajā dienā (23.03.) sagatavoja arī dokumenta sākotnējo variantu.

Dokumenta tālāko izstrādi veica LTF valdes 28.03.1990. izveidota darba grupa valstisko jautājumu risināšanai; darba grupas sastāvā bija R. Apsītis (vadītājs), Aivars Endziņš, Tālavs Jundzis, Ilmārs Bišers, R. Rikards, V. Eglājs un Andrejs Krastiņš, kā arī 12 konsultanti: E. Levits, Edgars Meļķisis, Andris Plotnieks, Valdis Cielava, Ints Upmacis, Egils Radziņš, Aivars Fogels, Gunārs Kusiņš, Vija Jēkabsone, Aleksandrs Kiršteins, Jānis Dinevičs un Andris Līgotnis.

Dokumenta projekts vairākkārt apspriests LTF frakcijā (28.03., 04.04., 12.04., 18.04., 27.04., 02.05. un 03.05.). Latvijas PSR AP deklarāciju pieņēma ar 138 balsīm par un vienam atturoties (Aleksejs Zotovs). Deklarāciju neatbalstošie 59 deputāti balsošanās zāli pameta un balsojumā nepiedalījās. Deklarācija stājās spēkā kopš tās pieņemšanas brīža, un 4. maija vakarā Daugavas krastmalā notika plaša tautas manifestācija. Deklarācijas tekstu 05.05.1990. publicēja laikraksts "Padomju Jaunatne" un vēlāk arī vairāki citi laikraksti.

Augstākā padome balso par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. Rīga, 04.05.1990.

Ietekme uz sava laikmeta sabiedrību

Deklarācijas galvenā funkcija bija Latvijas valsts nepārtrauktības doktrīnas nostiprināšana. No šīs doktrīnas izrietošās konsekvences aizsāka principiāli atšķirīgu posmu Latvijas vēsturē, kas iezīmēja politiskās un tiesiskās sistēmas transformāciju no padomju okupācijas tiesību sistēmas uz Rietumu tiesību lokam un kontinentālās Eiropas tiesību saimei piederīgu tiesisko sistēmu.

Ar deklarāciju netika dibināta jauna valsts, bet tika atjaunota de j ure pastāvošā 1918. gadā dibinātā republika, pārņemot kontrolē visas valsts institūcijas. Atjaunojot Satversmes 1., 2., 3. un daļēji 6. panta darbību, Satversme tika atjaunoja tādā apjomā, kas aptvēra 1922. gada tekstā esošo Latvijas valsts konstitucionālo identitāti - Latvijas valsts valststiesisko identitāti un valsts iekārtas identitāti. Faktiskās neatkarības atgūšanai bija nepieciešams laiks, un deklarācijas 5. punktā bija ietverts t. s. pārejas periods Latvijas valsts varas de facto atjaunošanai, kas beidzās tikai 21.08.1991., taču sabiedrības apziņā tieši 04.05.1990. asociējas ar neatkarības atgūšanu.

Ar šo deklarāciju tika atjaunots agrākais Latvijas valsts nosaukums - Latvijas Republika, un Latvijas PSR Augstākā padome sevi pārdēvēja par Latvijas Republikas Augstāko padomi, kas faktiski kļuva par pārejas laika parlamentu, kura galvenais uzdevums bija nodrošināt atjaunotās valsts likumdevējvaras funkciju izpildi līdz pirmās pēckara Saeimas ievēlēšanai.

AP deputāti, kas balsoja par deklarāciju, 11.08.1998. apvienojās biedrībā "4. maija deputātu klubs".

Ietekme uz vēlākajiem likumdošanas un politiskajiem procesiem

Deklarācija bija konstitucionāls akts, kura juridiskais spēks ir līdzīgs Satversmes normu juridiskajam spēkam, tādējādi arī valsts nepārtrauktība tika nostiprināta atbilstoši konstitucionāla ranga normām un radīja Latvijas valsts institūcijām pienākumu ievērot nepārtrauktības doktrīnu un neatkāpties no tās.

Neatkarības atjaunošana izvirzīja pienākumu apzināt esošo Latvijas pilsoņu kopumu, balstoties uz 1919. gada Pavalstniecības likumu, radīt priekšnoteikumus 06.1993. sarīkot 5. Saeimas vēlēšanas, kurās varēja piedalīties tikai Latvijas pilsoņi.

Neatkarības atjaunošana izvirzīja arī pienākumu atjaunot Latviju tajā valsts teritorijā, kas ar starptautiskajiem līgumiem bija noteikta pirms Latvijas okupācijas, izveidot demokrātiskai tiesiskai valstij atbilstošu tiesu varas sistēmu, veikt īpašumu denacionalizāciju.

Deklarācijas pamatnostādne par Latvijas neatkarības atjaunošanu uz nepārtrauktības doktrīnas pamata kopš 19.06.2014. ietverta Satversmes ievadā.

Autora ieteiktie papildu resursi

# data[].attributes.attachment_link.description
Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas (Latvijas PSR) Augstākās padomes (AP) 04.05.1990. pieņemts konstitucionāla ranga akts, kas nosaka Latvijas neatkarības atjaunošanu uz valsts nepārtrauktības pamata; deklarācija līdzās Satversmei ir joprojām spēkā esošs akts, kas ir piemērojams un regulē atsevišķus konstitucionālo tiesību jautājumus

# data[].attributes.body
2004.gadā Latvija pievienojās Eiropas Savienībai un NATO, kas nozīmēja svarīgu virzību uz integrāciju ar Rietumu pasaules valstīm.

# data[].attributes.body
2008. gadā Finanšu krīze smagi skāra Latviju, kas prasīja nozīmīgas ekonomiskas un sociālās reformas.

# data[].attributes.body
2014. gadā Latvija pievienojās eirozonai, ieviešot eiro kā savu oficiālo valūtu.

# data[].attributes.body
2022. gadā Notika Saeimas vēlēšanas, kurās tika pārvēlētas daudzas nozīmīgas politiskās figūras un notika politiskās partijas maiņa.

# data[].attributes.attachment_link.description
Saeimas vēlēšanām Latvijas teritorija tiek sadalīta piecos daudzmandātu vēlēšanu apgabalos - Rīga, Vidzeme, Latgale, Zemgale un Kurzeme. Katrā no tiem ievēlējamo deputātu skaitu nosaka proporcionāli apgabala vēlētāju skaitam četrus mēnešus pirms vēlēšanu dienas. Ārvalstīs dzīvojošos Latvijas vēlētājus pieskaita Rīgas vēlēšanu apgabala vēlētāju skaitam.