# data[].attributes.body
Els reis francs van fer la marca Hispànica per protegir-se dels musulmans.

Gràcies al fet que el comte de Barcelona, Girona, Urgell i Cerdanya, Guifré el Pelós, va deixar en herència els seus territoris als seus descendents, sense que aquests fossin nomenats pels reis francs, els comtats catalans es van començar a separar dels francs. També es graciés a què al 988, Borrell II decidí no renovar el jurament de fidelitat al rei franc perquè li havia denegat l’ajuda per defensar Barcelona dels sarraïns. D’aquesta manera els comtats catalans esdevingueren independents.

# data[].attributes.headline
Feudalització i expansió dels comtats catalans

# data[].attributes.subject
Feudalització i expansió dels comtats catalans

# data[].attributes.body
La societat catalana va iniciar la feudalització a l’inici del segle XI, per protegir els territoris obtenir rendes agràries, els nobles va deixar alous a pagesos. Els nobles es van autonomenar barons. Ramon Berenguer va pactar amb els barons per restablir l'autoritat comtal.

Els catalans exigeixen les paires als musulmans a canvi de pau per la caiguda del califat de Córdoba. Així i tot van anar conquerint territoris. Gràcies a l'impuls econòmic, els catalans es van expandir cap a Occitània.

# data[].attributes.body
L’any 1137 Peronella i Ramon Berenguer IV es casen. El matrimoni no es va produir fins a l’any 1150, quan Peronella tenia catorze anys, i va ser aleshores quan es creà la Corona d’Aragó. El fill de Ramon Berenguer IV i Peronella, Alfons II (a Catalunya, Alfons I el Cast), va ser el primer en ser comte de Barcelona i rei d’Aragó. Es va iniciar la dinastia catalanoaragonesa.

Ramon Berenguer IV va conquerir les ciutats de Tortosa i Lleida i va continuar l’avanç cap al sud.

# data[].attributes.headline
Els repoblaments i les activitats econòmiques

# data[].attributes.subject
Els repoblaments i les activitats econòmiques

# data[].attributes.body
Al segle XIII es va dur a terme el repoblament de la Catalunya Nova:

Les terres van ser donades als ordes militars i religiosos i als nobles.

Els pagesos que van repoblar les terres ho van fer en condicions de servitud a un senyor.

Eren els remences (la remença era el rescat que havien de pagar si volien abandonar la terra) i van estar sotmesos a drets senyorials abusius (mals usos). Els comtes van atorgar a les ciutats cartes de poblament, que alliberaven els seus habitants de certes servituds. També es van crear ciutats noves. Es va permetre als sarraïns que ja hi vivien de quedar-s’hi i parlar la seva llengua i continuar amb els seus costums. Se’ls anomenà mudèjars o moriscs.

– Es van aplicar millores tècniques i es van ampliar les terres de conreu (artigatges). Es va poder afavorir el comerç interior i es propicià la creació de fires i mercats rurals. La vida urbana va poder renéixer: les ciutats van créixer fins i tot fora de les muralles (ravals) i van atreure artesans i comerciants. Com a activitat econòmica va destacar la fabricació d’eines i armes de ferro a les ferreries situades al Pirineu, on es treballava amb el mètode de forja anomenat farga catalana. Catalunya, que era un lloc de pas entre Al-Andalus i l’Europa feudal, es va convertir en un enclavament estratègic del comerç.

# data[].attributes.body
L’art romànic es va introduir al territori català durant els segles XI i XII i va tenir un gran

desenvolupament. Els nobles i els clergues van fer construir castells, esglésies i monestirs, com els de Sant

Pere de Rodes, Ripoll, Sant Joan de les Abadesses… També es van construir petites esglésies

rurals, entre les que destaquen Sant Climent i Santa Maria de Taüll. L’arquitectura té influència llombarda: ús de carreus quadrats, construcció de grans torres,

absis esvelts i decoració amb petits arcs cecs. L’escultura romànica estava supeditada a l’arquitectura. Destaca l’escultura exempta (portalades com la del monestir de Ripoll i capitells dels claustres, com els de Sant Cugat del Vallès) i l’escultura en fusta (majestats, marededéus amb l’infant i davallaments de la creu).

La pintura romànica fou molt important:

Les pintures murals se situaven sobretot als absis i als murs. S’hi representaven el Pantocràtor i escenes de les vides de Jesús i de la Mare de Déu. Excel·leixen les de Taüll i les del Mestre de Pedret.

# data[].attributes.body
Al 714 l'exercit musulmà va conquerir Saragossa. Des d’allà va iniciar la conquesta de l’actual territori català, la majoria de les poblacions van signar tractats de submissió. Al IX els reis francs ajuden a expulsar els àrabs, i dominen la zona de "Catalunya Vella". A Catalunya nova la població es va islamitzar. Actualment, no queda quasi res del patrimoni Islàmic a la península.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El terme "reconquesta" és un constructe artificial per determinar una etapa històrica de la península Ibèrica. Aquesta etapa aniria del 711 al 1492. Malgrat que no es correspon a cap realitat històrica, l'ús del terme s'ha mantingut gràcies a la indefinició sobre com explicar, o encaixar, l'existència durant quasi 8 segles d'estats musulmans a la península, amb la idea d'Espanya que alguns pretenien construir.

El terme "reconquesta" té clares connotacions polítiques des del seu origen. Alguns el fan servir com un formalisme, simplement per distingir aquesta etapa de la història peninsular de la "conquesta" que faria referència al genocidi americà.

El mite de la reconquesta

Va ser dotat de significat nacionalista al segle XIX en el marc de les pugnes entre liberals i conservadors pel model polític que calia imposar a l'estat espanyol. Va ser un al·licient per a la construcció nacional de l'Estat-nació "Espanya".

Actualment, en història es fa servir més directament el terme "conquesta", més exacte. Tot i que també s'empren variants compostes com "expansió dels regnes cristians", "feudalització peninsular" o semblants. Aquestes definicions tenen el problema de ser clarament parcials. Només mostren el punt de vista cristià. Amb tot, als manuals d'història, documentals, i especialment a la xarxa, encara és fàcil trobar el terme "reconquesta" com d'ús habitual.

Raons per les quals és inexacte l'ús del terme reconquesta

La primera raó és el llarg temps transcorregut. Evidentment, estem parlant d'una societat medieval en la qual el record i fins i tot el coneixement al segle XIII i XIV, i no diguem al XV, del que havia passat a inicis del segle VIII era més que inexistent. Però n'hi ha més:

Durant el llarg període que ocupa es van anar succeint aliances i enfrontaments entre els regnes cristians i musulmans. Aquestes aliances entre regnes musulmans i cristians s'al ternaven amb períodes de pau i enviament d'ambaixades, i fins i tot coalicions per lluitar contra enemics comuns. La idea d'un "avanç cristià" continu (tal com es tendeix a explicar, de riu en riu) no té fonament històric. És com si avui encara estiguéssim parlant de la conquesta de les tribus bàltiques com un continu.

Ortega y Gasset, al llibre " la España invertebrada" va dir: "una reconquesta que dura vuit segles, no es una reconquesta".

Més raons terminològiques i històriques

Terminològicament, "reconquesta" implica "tornar a conquerir". Com si "allò conquerit" ja hagués estat teu alguna vegada. Quan els reis catòlics van conquerir el Regne de Granada no "tornaven" enlloc. Per moltes raons:

1. El territori de Granada, en bona part, mai va ser del tot visigòtic, sinó que va formar part durant una bona etapa de temps de l'imperi bizantí.

2. Evidentment, els reis Catòlics no tenien res a veure amb els llinatges visigots.

3. Ni el Regne de Granada, ni cap regne cristià, eren entitats polítiques existents prèviament a l'arribada dels musulmans.

En l'àmbit de fonts, el terme "reconquesta" no apareix a les fonts alt medievals ni medievals plenes. És un terme que apareix al segle XIX. En època coetània es parlava de recuperació territorial i instauració de la monarquia. El terme que es feia servir era el de restauratio. Una restauració del cristianisme. Per això els autors, especialment els anglosaxons, parlen de "croades".

El debat de les idees

Hi ha hagut dues grans tendències a l'hora d'explicar el període musulmà a la península.

1. Com un cos estrany en allò que seguia essent "Espanya". I per tant, de forma "natural", els regnes cristians van recuperar "el seu" territori.

2. Eren estats musulmans, però en realitat a sota va haver-hi continuïtat de la població anterior romano-visigòtica, fet que justificaria i legitimaria la conquesta cristiana per fer fora els musulmans, que passaven a ser "invasors".

D'entre els partidaris de la segona opció, hi ha també variants.

2.1 Els qui neguen que hi hagués una arribada de musulmans àrabs i berèbers, defensant que en realitat eren ètnicament occidentals, com provaria la presència de gent rossa o amb els ulls blaus entre els nouvinguts.

2.2 La població romano-visigòtica hauria fugit en massa cap al nord a refugiar-se. D'aquesta manera, tindrien tota la legitimitat per a després "reconquerir" les terres dels seus avantpassats.

Actualment, se sap que cap d'aquestes explicacions és vàlida ni té cap lògica. Espanya no existia com a entitat política, sinó com a concepte geogràfic. Els musulmans no van arribar com una força invasora per ocupar la península, sinó que arribaren com a part d'una mena de guerra civil goda i van aprofitar el buit de poder. Va arribar població procedent del nord d'Àfrica i de més enllà, de forma més representativa com més al sud de la península es miri, però no de forma que substituïssin la població autòctona. Especialment van arribar classes dirigents, que es van quedar a les zones més riques de la península i amb les millors terres, i soldats. La població autòctona no va marxar en massa. Potser algunes classes dirigents van marxar per cercar refugi, i evidentment es donà un moviment i traspàs de població (en els dos sentits), que de cap manera va ser generalitzat. Es va produir una islamització de la societat. En bona part, quan els conqueridors cristians van conquerir al-Àndalus entre 5 i 8 vuit segles després, en realitat varen expulsar la població "original".

La interpretació dels fets

Segons Antoni Rovira i Virgili, els repartiments en zones d'influència dels territoris susceptibles de ser conquerits per cada regne cristià era una incongruència. La visió propagandística castellana, segons la qual hi havia hagut un sol estat anterior als musulmans, convertia en un parèntesi a tall de cos estrany i accidental l'existència d'al-Àndalus. Aquest fet, que justificava la seva conquesta, xocava frontalment amb l'existència d'altres realitats peninsulars.

Especialment a Castella, els patrons ideològics es basaven, per tant, en "la tornada a la normalitat" amb l'eliminació d'aquest "cos estrany i accidental", i per tant, la "justa conquesta" per finalment legitimar la violència. D'aquesta manera, la historiografia espanyola, basada en la mentalitat castellana, deixava al marge els andalusins, considerant-los poc menys que un destorb en la seva història. Unes gents destinades a desaparèixer.

Diferències entre mentalitats castellana i catalana

Possiblement per aquesta incongruència, ja els reis lleonesos van fer servir la formula " Imperator totius Hispaniae", com a voluntat de supremacia sobre la resta de territoris cristians peninsulars en formació. I per vendre la legitimitat d'aquesta monarquia, com a suposadament descendent dels gots i més concretament de Don Rodrigo. El súmmum d'aquesta creença va arribar al 1135, quan Alfonso VII va ser coronat com a emperador a Lleó amb tota la pompa. Li van retre vassallatge els reis de Navarra, Portugal i Aragó i el comte de Barcelona Ramon Berenguer IV. Tots se'n van desdir a la mort d'Alfonso VII.

Els catalans, a diferència dels castellans, no van basar la seva identitat sobre la conquesta de territoris islàmics. A banda d'algunes ràtzies puntuals, entre els segles X i XII, els comtes catalans preferien cobrar les paries. No seria fins al segle XIII que els catalans posarien mans a l'obra pels territoris del sud. Fins aquell moment, la prioritat catalana sempre havia estat els comtats occitans, essent el bressol de la nació catalana a banda i banda dels Pirineus.

Donar peixet al Alfonso VII ja anava bé a Ramon Berenguer. La pressió que havien fet els castellano-lleonesos sobre Aragó acabaria beneficiant-lo, amb la incorporació d'Aragó sota el llinatge comtal de Barcelona. Ramon Berenguer també aconseguiria signar el tractat de Tudilén pel qual es repartien els territoris peninsulars i pactaven barrar-li l'avenç als navarresos.

La utilització política de la conquesta

A inicis del segle XX, els historiadors van introduir la intencionalitat política en les seves interpretacions de la conquesta peninsular. Claudio Sánchez-Albornoz intentava convèncer tothom què "la reconquesta era una empresa comuna de tots els espanyols". Ell va posar el focus en l'origen del concepte "Espanya" a Astúries, el mite que encara avui persisteix. Segons la seva idea, un conjunt de regnes cristians, liderats per Castella com a successora de Lleó després de segles de lluita "nacional i religiosa", aconseguirien "alliberar el sol patri dels invasors musulmans i aconseguir la llibertat".

Si Sánchez-Albornoz posava la legitimitat, Ortega y Gasset va posar la justificació de la idea de preeminència de Castella per sobre dels altres territoris i per tant, la idea d'estat central. L'altra pota de l'ideari el posaria Menéndez Pidal. En Ramón Menéndez Pidal hi ha l'origen de la idea que la reconquesta estava inspirada en la idea de la unitat d'Espanya. Va ser un gran ideòleg del nacionalisme espanyol: "Castilla creó la nación por mantener su pensamiento ensanchado hacia la España toda". D'ell surt la idea de supremacia de l'església com a pilar bàsic de l'estat espanyol, sempre sota el lideratge de Castella.

Menéndez Pidal va defensar la castellanització de Catalunya i el País Basc. Va col·laborar a la revista 'Raza Española'. A partir d'ell, qualsevol qui hagi qüestionat aquest terme de "reconquesta", ha estat titllat automàticament de poc espanyol, quan no directament de "separatista".

D'altra banda, Bosch i Gimpera va portar encara més enrere les teories de l'origen del caràcter o existència de l'essència "espanyola". En aquest cas per justificar una Espanya federal. Al·legava que tant romans, com visigots, com musulmans, van ser agents estranys, una mena d'afegitons s obre una base de pobles peninsulars diversos en època més remota, com els ibers i els celtes.

Si els anteriors defensaven la part 1 (i -1 en el cas de Gimpera) Americo Castro va ser el representant de la línia 2. Va mantenir una airada disputa acadèmica amb Sánchez-Albornoz. Defensava la influència de les cultures musulmana i jueva en els regnes cristians. Una cosa que escandalitzava als partidaris de veure un cos estrany en la naturalesa pura castellana. Fins aquí, el debat del terme no era tant si "conquesta" o "reconquesta" com en saber com havia superat de pura la hispanitat "l'accident" de l'islam.

Interpretacions actuals de la conquesta

D'entrada, quasi tots els fets d'armes mitificats pel nacionalisme espanyol es consideren avui simples escaramusses puntuals sense valor militar. O directament mites. Simplement, els primers moviments fou d'habitants de les muntanyes que baixaren a instal·lar-se al pla, especialment en zones de ningú, i per això els musulmans no els feien gaire cas, si no era per alentir una mica el seu avenç. Això va ser així fins al Duero.

Amb la desaparició del Califat, el 1031 (ja feia 3 segles de l'arribada dels musulmans i la islamització era completa), els regnes cristians es plantejaren objectius merament de supervivència; ampliar territoris de conreu i obtenir botí a costa dels regnes de taifes. Sense cap voluntat de construir res, al revés, sense cap mania per aliar-se amb els musulmans d'una taifa per lluitar contra el regne cristià veí o la taifa del costat.

La majoria d'experts qüestionen els termes de "reconquesta" i fins i tot el "d'invasió". Ni va ser tan traumàtica l'arribada de l'islam, sobre una població encara no del tot cristianitzada, ni l'arribada dels cristians al segle XV tenia res a veure amb les tribus germàniques. No ha estat fins dècades molt recents que, amb recança, s'ha pogut superar la interpretació nacionalcatòlica del medievalisme espanyol. I encara amb polèmica.

Ara, han estat les teories del medievalista francès Pierre Guichard les que han esmicolat del tot les idees preconcebudes fins a l'actualitat de les societats islàmiques occidentals. De fet, és una volta més de rosca en l'aspecte ideològic, en un moment on suposadament s'ha començat a mirar cap a Europa, potser era el moment de desmitificar i encaixar el passat islàmic peninsular. Sense mistificacions idealitzades, com les de la "gran civilització de les fonts de mil colors".

Llicenciat en Història per la Universitat de Barcelona. Difusor històric. Fundador del portal "Històries d'Europa" l'any 2013. Autor dels llibres "Història de Catalunya"(2021), Coautor d"Història de les dones" (2022), "Mentides de la Història"(2019) i "Històries de l'Esport" (2018). I coautor en "Pseudohistòria Contra Catalunya"(2020),

# data[].attributes.attachment_link.title
La mentida de la "reconquesta" - Històries d'Europa

# data[].attributes.attachment_link.description
El terme reconquesta és encara font de discussió. El seu ús sempre ha tingut connotacions polítiques i implica tot un seguit de suposicions que no tenen fonament històric. Va ser creat com a mite fundacional del nacionalisme espanyol i conforma la base ideològica de la supremacia peninsular castellana.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'ús persistent, malauradament encara, de la "Marca Hispànica", com a concepte per explicar l'origen de Catalunya, és un llast molt pesat. La tristament famosa "Marca Hispànica" ha de quedar clar que no va existir mai al món real, és a dir, al món administratiu. No va existir ni cap Marca Hispànica, ni Nàrnia, ni Sildàvia. Malgrat això, sigui per inèrcia, per ignorància, per interessos polítics o directament per mandra, o per tot alhora, alguns llibres de text encara incorporen aquest terme de "Marca Hispànica" com si hagués estat una realitat, quan no és cert. I, evidentment, no caldria dir-ho, manades de pseudodivulgadors aficionats reprodueixen acríticament la mentida a Internet, i fins i tot en llibres, perquè han sentit tambors ves-a-saber-on.

Joan Santacana reconeix que pel que fa als mots català i Catalunya "resten enigmàtics pel que fa al seu origen etimològic o històric", en tant que "no existeix cap explicació completament convincent sobre aquesta qüestió"

Què era suposadament la Marca Hispànica?

Amb aquesta expressió es vol denominar una zona de frontera militaritzada que separaria l'imperi carolingi dels francs respecte dels musulmans. Una mena de coixí territorial. En alguns mapes aquesta marca fictícia ocupa tots els Pirineus, en altres només la part del que esdevindria Catalunya. Impossible delimitar el seu abast, perquè no va existir mai. La cronologia la situen al segle VIII i no se sap quan i com s'hauria transformat en Catalunya. Depenent de la intransigència partidista política de qui redacti, aniria fins a la separació en diferents comtats (que la disgregaria), el predomini del casal de Barcelona o fins i tot fins al tractat de Corbeil.

La idea de la Marca estava agafada de l'existència d'altres marques de l'imperi carolingi, que sí que van existir, al centre del continent. Paradoxalment, els espanyolistes que clamen per l'espanyolitat de Catalunya i argumenten la "Marca Hispànica" com a suposat element d'espanyolitat espanyolíssima ja ancestral de Catalunya, obvien una cosa bàsica. I és que l es marques es feien fora del territori anomenat. La Marca Bretona era fora de Bretanya, perquè feia de frontera amb Bretanya, la Marca Soraba es deia així perquè feia de frontera amb els sorabs, i era fora de territori eslau.

D'altra banda, per exemple en aquesta Marca Soraba, als annals queden registrats els nomenaments dels corresponents comtes de la marca, cosa la qual no va passar mai amb la inexistent Marca Hispànica.

Un nou país sense nom

Tropes franques ajudades segurament pels autòctons, van entrar a Girona el 785 i van conquerir Barcelona el 801. El poder va quedar en mans de comtes nomenats entre la noblesa del territori i mai es va anomenar al lloc "Marca Hispànica", sinó "Gòtia" i després "Hispània". De fet, al segle IX entre els autòctons no es feia servir "Hispània", perquè va esdevenir la forma en què es referien als territoris musulmans, que ocupaven la major part de la península Ibèrica. No seria fins al segle XII, amb l'existència ja del mot "Catalunya", que "Hispània" també s'usaria. Per als musulmans, tot i distingir clarament la situació dels comtats, els catalans eren "francs".

Pel que fa a "Gòtia", encara es va fer servir menys que Marca Hispànica. Es va aplicar al segle IX per a la Septimània i nord-est de la Tarraconense, entre els rius Roine i el Llobregat (Cristian Palomo). El nom era més ètnic i territorial que administratiu, per la pertinença històrica d'aquest territori al regne dels visigots (malgrat que als mapes insisteixen en l'anacronisme de tallar el regne dels visigots pels Pirineus, com si l'estat-nació liberal actual ja existís).

En resum, la Marca Hispànica no existia

Aquest espai nou que es creava administrativament amb diversos comtats, no tenia un nom geogràfic clar. I no el tindria fins a l'aparició del terme "Catalunya" el 1114. Administrativament i política apareixen els comtats esmentats arreu, provocant que el terme "Gòtia" quedés pràcticament en desús cap al segle X. Pel que fa al terme "Marca Hispànica" tals sols va aparèixer literàriament als annals francs, com un cultisme, i de forma tardana. S'esmenta tan sols quinze vegades entre 821 i 850, segurament redactat llunyanament per algun cronista sense cap coneixement del territori. El més important, per tant, és que aquest terme de Marca Hispànica és del tot absent a la documentació oficial franca, a la goda i en l'àmbit popular, tant la contemporània com la posterior.

Qui ha negat l'existència d'aquesta faula?

Han estat molts i variats, els historiadors medievalistes especialitzats que han publicat i demostrat del dret i del revés que la "Marca Hispànica" no va existir mai en la realitat. José Antonio Maravall ja va destacar la inexistència de cap entitat amb aquest nom.

El gran Abadal va constatar que era tan sols un cultisme ocasional. Ferran Soldevila el va eliminar de la seva revisió de la seva Història de Catalunya als anys seixanta del segle XX. Michel Zimmermann va exposar quina era l'autèntica naturalesa històrica del terme. I per rematar-ho, Pierre Vilar va afirmar categòricament que la Marca Hispànica mai va existir.

En conseqüència, a un llibre d'Història de veritat com De visigots a catalans: de quan no parlàvem català (segle V-X) Santacana i Cristòfol A-Trepat no parlen enlloc d'aquesta fantasmal marca de la qual s'insisteix a parlar a alumnes d'institut o presentacions a museus, entre altres.

Per què ha persistit el terme?

Una altra demostració que aquest terme mai va tenir cap arrelament és que va desaparèixer del tot durant segles. Fermin Miranda escriu: "Ni tan sols veurem aparèixer el terme a les cròniques catalanes o altres tipus de fonts narratives [...] tampoc es farà present en els historiadors hispans del XVI, en especial Jerónimo Zurita". I continua afirmant, com ho fa Cristian Palomo: "En realitat l'impuls del concepte vindria d'un súbdit del rei de França [...] Pierre de Marca" al segle XVII. Aquell moment històric coincidia amb la Guerra dels Segadors i les aspiracions de França sobre el territori català, amb l'annexió final del que ara anomenem Catalunya-nord. El tema de la Marca va servir com a argument profrancès davant la miopia de la monarquia hispànica.

Evidentment, el terme ha persistit contemporàniament entorn del debat sobre l'aparició de la identitat de la nació catalana. Sobretot del debat pseudocientífic. El gran moment de fixació del terme seria des del romanticisme del segle XIX, però arriba fins a l'actualitat. Per què? Doncs perquè ha alimentat discursos polítics contraposats allunyats cada cop més de la historiografia tal com destaca el medievalista Flocel Sabaté. El que no té sentit és que s'alimenti encara aquest mite de la "Marca Hispànica" des de l'ensenyament, però aquesta ja és una altra història.

Més informació

Una obra rigorosa de divulgació sobre l'època baix medieval catalana és aquest llibre que recomanem.

A la història de Catalunya hi ha un període que sovint resulta fosc: el que transcorre entre el segle iii i el segle x i que correspon a les etapes del Baix Imperi Romà (235-476), a la dominació visigòtica (411-715) i al període carolingi (715-992), abans de la feudalització del territori (segle ...

Llicenciat en Història per la Universitat de Barcelona. Difusor històric. Fundador del portal "Històries d'Europa" l'any 2013. Autor dels llibres "Història de Catalunya"(2021), Coautor d"Història de les dones" (2022), "Mentides de la Història"(2019) i "Històries de l'Esport" (2018). I coautor en "Pseudohistòria Contra Catalunya"(2020),

# data[].attributes.attachment_link.title
La "Marca Hispànica" no va existir mai - Històries d'Europa

# data[].attributes.attachment_link.description
La Marca Hispànica mai va existir en la realitat, ni com a concepte administratiu ni com a geogràfic precís. Va ser sols un cultisme.

# data[].attributes.attachment_link.title
El final de la casa Ximena d’Aragó - Històries d’Europa

# data[].attributes.attachment_link.description
El final de la casa d’Aragó, les aventures de Ramir el Monjo per aconseguir la Unio amb Catalunya i lliurar-se de les intencions annexionistes castellanes.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Els historiadors de l'art van bojos perquè es faci la següent diferència: un pantocràtor no és el mateix que una maiestas domini, que és el que majorment coneix tothom com la figura per excel·lència de l'art romànic. S'assemblen, a simple vista, però en realitat tenen moltíssimes diferències de tota mena. Diferències representatives, simbòliques, de significat i fins i tot d'origen geogràfic i cronològiques. És una altra mentida històrica, en aquest cas, possiblement, conseqüència de la manca de cultura religiosa en l'actual societat. Des de temps antics, les representacions per part del poder de símbols teocràtics han estat utilitzades a través de l'art. El cristianisme, especialment en la figura de Jesucrist, va recollir i adaptar aquesta tradició grecoromana arribant a l'edat mitjana.

Els elements que apareixen en representacions de Jesucrist, ja són utilitzats per descriure a Zeus: el tron assegut, el ceptre o el fulmen, l'àliga o l'orbe de la Terra, o la corona. Una idea lligada al concepte de reialesa i "sentència justa". Fins i tot el concepte de santíssima trinitat té arrels a la majoria de religions politeístes des de l'antiguitat, en què sempre existia una tríada de deïtats preferent. Al món romà, de la qual beuria el poder de l'Església, la tríada capitolia estava formada per Júpiter, Juno i Minerva (pare, filla i esposa).

El que tenen en comú

Totes dues imatges deriven de la representació dels emperadors romans i van començar a aparèixer cap al segle IV. Si bé la imatge en què beneeix amb la mà dreta i sosté un llibre amb l'esquerra no va quedar fixada fins al segle VII. L'evolució en la imatgeria és paral·lela a la creixent desavinença entre l'Església d'orient, i les pautes del concili de Nicea del 325 i del Tercer Concili de Toledo de 589 que acabarien en el Cisma de 1054.

El nom de pantocràtor significa "tot poderós" i prové del grec on es feia servir per referir-se a Zeus.

A partir de la representació del Crist al judici final a l'alta edat mitjana, evolucionaria el Crist triomfant en majestat, que és el que vol dir maiestas domini. Per tant, aquest últim és posterior. Aquests maiestas dominis evolucionarien també a partir dels cosmocràtor paleocristians (del segle VI), figures que acabarien aportant el nom de pantocràtor del romànic (segles XI al XIII) que són més populars.

Diferències visuals

La diferència bàsica és que el pantocràtor es representa només de cintura en amunt, mentre que la maiestas domini és de cos sencer. El pantocràtor acostuma a figurar-se sol i sense màndorla, mentre la maiestas domini té la màndorla i l'acompanya el tetramorf.

Tots dos porten una inscripció a banda i banda generalment del cap. Però en el cas dels maiestas domini va acompanyat de les lletres Alfa i Omega, mentre els pantocràtors porten la inscripció IC XC que vol dir IesouS XristoS (Jesucrist), llatinització del grec d'època bizantina on la essa final s'escrivia "c".

El que determina que sigui Crist és el nimbus amb la creu. I el fet que porten al llibre la inscripció: Ego sum lux mundi "Jo sóc la llum del món" (Jn 8,12) o "Jo sóc el camí, la veritat i la vida" (Jn 14,6), que són paraules de Crist.

Diferències d'origen cronològic i geogràfic

En origen, el pantocràtor era la representació d'estil bizantí de Jesucrist, no de Déu, al judici final. Per aquest motiu se'l representa en un espai preferent, als fons i dalt dels absis o cúpules de les esglésies. Se'l representa en actitud de beneir amb la mà dreta i amb un rotlle de pergamí o llibre a l'esquerra. Aquest element pot romandre obert, en el cas que el judici final encara no s'hagi produït, o tancat en el cas que sí.

Quant al maiestas domin i és occidental i representa al Crist apocalíptic, el Crist de la segona vinguda, mentre que el Pantocràtor representa a un Crist omnipotent. No és només que els pantocràtors siguin les representacions més antigues, a més geogràficament pertanyen al món grec bizantí. Tots dos elements artístics religiosos, per tant, representen les diferències entre els dos blocs del Cisma.

Diferents moments de la Bíblia

Per tant, tot i que s'hi semblen gràficament, les dues representacions evoquen moments i episodis diferents del cristianisme. Les maiestas domini representen la visió dels profetes (d'aquí el tetramorf) i l'apocalipsi, és la segona vinguda de Jesucrist després de ressuscitat.

La maiestas domini era una manifestació de la glòria de Déu, del fill de l'home que es representava amb tota la seva esplendor en el moment de la seva segona vinguda a la fi dels temps. Per això, de vegades les representacions van acompanyades d'una cort d'àngels, arcàngels i d'altres figures celestials.

Per contra, el pantocràtor representa l'omnipotència de Crist, simplement. Reuneix en una sola formulació iconogràfica la visió de la glòria del Jahvè veterotestamentari amb la del Crist neotestamentari i, alhora, reuneix en una sola persona la idea consubstancial de Pare i Fill, seguint la idea de la Santíssima Trinitat.

Més informació:

Aquest article és gràcies als comentaris i fil d'Albert Velasco i en Josep Palau.

Algun dia els historiadors de l'art canviarem el mon i aconseguirem que deixeu de dir-li "Pantocràtor" al Crist de Taüll. És una Maiestas Domini.[magnífic fil del @JPalauB repiulat per enèssim cop]#BatallaMonumentalTV3 https://t.co/3ndKrkbSFy

És una 'Maiestas Domini' però meravellós igualment. https://t.co/a810nXBZPw

Llicenciat en Història per la Universitat de Barcelona. Difusor històric. Fundador del portal "Històries d'Europa" l'any 2013. Autor dels llibres "Història de Catalunya"(2021), Coautor d"Història de les dones" (2022), "Mentides de la Història"(2019) i "Històries de l'Esport" (2018). I coautor en "Pseudohistòria Contra Catalunya"(2020),

# data[].attributes.attachment_link.title
Una maiestas domini no és un pantocrator - Històries d'Europa

# data[].attributes.attachment_link.description
Un pantocràtor no és el mateix que una maiestas domini. El pantocràtor és propi del món grec, mentre que la maiestas d'occident

# data[].attributes.body
Web utilitzada: Històries d'Europa

YouTube: Museu d'història de Catalunya/
DavidSocialsJH

Imatges: Google

Textos: Presentació

# data[].attributes.attachment_link.title
El naixement de Catalunya i la formació de la Corona d'Aragó