# data[].attributes.body
У VI столітті до н.е. перси захопили Халдейське царство. Вони захопили не тільки все Дворіччя, але і Малу Азію, Середню  Азію, Єгипет ,Вірменія та Сирія.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Персія — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Халдейське царство

# data[].attributes.subject
Халдейське царство

# data[].attributes.body
Найбільшого розквіту зазнало під час правління Навуходоносора II. За його наказом були створені: ворота богині Іштар, храм бога Марнука та висячі сади Семіраміди.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Утворення Нововавидонського царства
Вавилонську державу, як і її столицю - місто Вавилон не раз захоплювали завойовники. Близько 1600 р. до н.е. Вавилонію завоювали хети, але не змогли тривалий час утримувати її. На зміну їм прийшли касити, які володарювали над Вавилонською державою чотири з половиною століття.

Навіть поневолений, Вавилон лишався одним з найбільших міст Дворіччя, його політичним, економічним і культурним центром. Відродження незалежної Вавилонське держави розпочалося за правління царя Навуходоносора І (бл. 1124-1103 рр. до н.е.). Його правління було початком Середньовавилонського царства. Проте, через боротьбу за владу між представниками правлячої верхівки, двірські перевороти, численні вторгнення ассирійців і жителів Еламу, держава проіснувала лише близько 150 років.

У IX ст. до н.е. на територію Вавилонії прийшли напівкочові племена халдеїв. Деякий час вони вели звичний для себе спосіб життя, займалися скотарством і землеробством. Згодом вони не тільки оселилися у південних містах Дворіччя, перейняли культуру й релігію вавилонян, а й посіли панівне становище у вавилонському суспільстві. Представники цього народу стали царями міст-держав, які боролися за першість у Дворіччі.

Проте Тиглатпаласар III, цар могутнішої Ассирії, у 729 р. до н.е. розгромив халдеїв. 120 тис. чоловік було взято в і полон. Тиглатпаласар III проголосив себе вавилонським царем. Та халдеї не змирилися і продовжували запеклу боротьбу проти ассирійців, піднімаючи одне за одним повстання.

У 689 р. до н.е. ассирійський цар Сінахеріб знову зруйнував Вавилон. Для боротьби з Ассирією жителі Вавилонії об'єдналися з колишніми своїми ворогами, а тепер ворогами Ассирії - арамеями та жителями Еламу. Цю боротьбу очолив халдейський цар Набопаласар (625-605 рр. до н.е.). Перемігши, він узявся за відновлення держави із столицею у Вавилоні. Правління Набопаласара вважають початком Нововавилонського царства (625-539 рр. до н.е.).

Печатка вавилонського царя
Як і в Давньовавилонському царстві, верхівку суспільства становив царський двір. Крім царя, до нього належали вищі чиновники, вавилонські посли в інших країнах, іноземні принци, які перебували при дворі як заручники, царські родичі. Населення Вавилона поділялося на вільних людей і рабів, а також на служителів храмів і мирян.
Документ Я оточив Вавилон зі сходу потужним муром, викопав рів і зміцнив його схили за допомогою асфальту і обпаленої цегли. Біля рову я збудував високий міцний мур. Я зробив широкі ворота із кедрового дерева і оббив їх мідними пластинами. Щоб вороги, які задумали недобре, не могли увійти в межі Вавилона з флангів, я оточив його потужними морськими хвилями, водами. Здолати їх було так само важко, як справжнє море. Щоб запобігти прориву з цього боку, я звів на березі вал і облицював його обпаленою цеглою. Я ретельно зміцнив бастіони і перетворив місто Вавилон на фортецю. Запитання до документа
1. Що в описі оборонних споруд Вавилона, побудованих Навуходоносором II, є перебільшенням, а що ні?

2. Які оборонні споруди захищали місто Вавилон?

Храм був державою в державі. Так, храм Есагіла володів половиною земель країни. Представники храму відповідали за торговельні відносини з іншими державами. Вони обмінювали вовну і ячмінь на оливкову олію та деревину. Храм також здавав свої поля в оренду селянам, які сплачували за це сільськогосподарською продукцією.

Серед мирян найнижчою верствою були раби. Проте рівень життя раба у заможному господарстві міг бути вищим, ніж у вільного селянина. Вільні громадяни займалися ремеслами. Серед них виділялися ткачі, каменярі, цеглярі, ковалі тощо. Зазвичай професія була спадковою.
2. Вавилон - найбільше місто Дворіччя
Розміри та план міста. Місто Вавилон на початку своєї забудови мало вигляд чотирикутника площею близько 400 га. Сторони цього чотирикутника були зорієнтовані за чотирма "вітрами", тобто за сторонами світу. Річка Євфрат поділяла місто на дві частини. На лівому березі розташовувалося Старе місто, а на правому - Нове. У період найвищого розквіту Вавилона за царя Навуходоносора II було побудовано навколо Нового міста мури довжиною майже 18 км. Вони були такими широкими, що на них могли роз'їхатися дві колісниці, запряжені четвіркою коней. На внутрішньому боці мурів через кожних 50 м розташовувалися башти - всього 360. На зовнішньому боці мурів було збудовано 250 башт. Площа міста в цей час сягала 1000 га, а чисельність населення - 500 тис. чоловік. У будівництві використовувались асфальт, камінь та обпалена цегла. Своєю величчю вражали вулиці міста, палаци і десятки храмів.

Висячі сади Семіраміди Неподалік від палацу розташовувалися висячі сади, які давні греки пізніше назвали одним із чудес світу. Ця багаторівнева будівля, схожа на ступінчасту піраміду, майже вся була вкрита рослинами. На кожному рівні росли пальми, кипариси та інші дерева. Для їх зрошення вавилоняни створили складну систему поливу. Усередині споруди працювали пристрої, які постачали воду з Євфрату на кожний з поверхів. Давньогрецький історик Діодор Сицилійський стверджував, що ці сади були збудовані царицею Шаммурамат (Семірамідою) близько 800 р. до н.е. Однак за іншими даними висячі сади Навуходоносор II подарував своїй дружині Амітіс, це сталося майже через 200 років після смерті Семіраміди.

Вавилонська вежа
Напис на вежі від імені царя Набопалассара (VII ст. до н.е.) розповідав: "Мардук звелів мені збудувати вежу Етеменанкі, яка до мене була ветха і доведена до руйнації, звести фундамент і встановити її на грудях підземного світу, а вершина її щоб здіймалася в піднебесся". Добудовували та поновлювали вежу і наступники Набопалассара. Кожен з них вважав почесною справою долучитися до будівництва Етеменанкі.

Вежа розташовувалася біля головного храму Вавилона - Есагіла. Вона мала 7 рівнів і сягала у висоту майже на 100 м. Кожен поверх мав свій колір. На вершині було святилище, оздоблене голубою цеглою, яка виблискувала на сонці. Вавилонська вежа присвячувалася головному богові - Мардуку та його дружині. Місцеві жителі вважали, що саме тут він приймав принесені йому дари. На вершині святилища зберігалися вкриті золотом роги, що були символом влади Мардука.
Цікаво знати
У 1899 р. розпочалися розкопки Вавилона, які тривали 18 років. Очолював експедицію Роберт Кольдевей . Під час досліджень було знайдено руїни Вавилонської вежі, висячих садів, царського палацу, залишки моста через Євфрат, мурів та вулиць міста.
3. Завоювання Вавилона персами
У середині VI ст. до н.е. на панування у Дворіччі почала претендувати Перська держава, яка посилилася та розширилася. Цар персів Кір II знайшов найкращий спосіб перемогти Вавилон без кровопролиття. Він переманив на свій бік і вавилонську знать, і рабів-полонених. За легендою, у 539 р. до н.е. Кір II Великий підійшов до мурів Вавилона і довго розмірковував, як захопити місто. Було кілька варіантів: штурм, тривала облога або військова хитрість. Зрештою він зупинився на останньому. Перський цар звелів відвести викопаним каналом води Євфрату від міста. Коли річка обміліла, його армія увійшла до могутнього й укріпленого Вавилона по її руслу. Більшість вавилонян, у тому числі й цар Набонід та царевич Валтасар, навіть не підозрювали, що місто захоплене ворогом. У палаці вони бенкетували, аж доки туди не увірвалися перси. В останньому своєму бою Валтасар загинув. Хоча столиця вціліла, Нововавилонське царство припинило своє існування. Після цього не раз повставали жителі величного міста, але їхня боротьба не мала успіху. Царство, яке проіснувало понад 1500 років, занепало, а Вавилон перетворився на невеличке поселення.
Документ Геродот про захоплення Вавилона персами ...Вже три дні минуло, як Вавилон було взято, а частина жителів міста нічого ще про це не знала. Кір зайняв столицю, не зустрівши спротиву, і вчинив з Набонідом із притаманною йому м'якістю щодо переможених царів. Кір став і першим завойовником, що залишив Вавилон незруйнованим. Його вразила пишність міста, і він не тільки заборонив будь-що руйнувати, а й наказав спорудити на своїй могилі пам'ятник у вигляді мініатюрної Вавилонської вежі. Запитання до документа
Чому перський цар Кір, захопивши місто Вавилон, не став його руйнувати?
Запитання і завдання
1. За правління якого царя Нововавилонське царство досягло свого розквіту?

2. Опишіть уявну подорож стародавнім Вавилоном.

3. Розкажіть про одне з вавилонських архітектурних чудес.

4. Як перському царю Кіру II вдалося захопити добре укріплений Вавилон?

5. Який з архітектурних шедеврів Вавилона, на вашу думку, був уособленням могутності держави? Поясніть, чому ви так вважаєте.

# data[].attributes.attachment_link.title
§ 19. Нововавилонське (Халдейське) царство | Інтегральний курс з Історії України та Всесвітньої історії, 6 клас

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Утворення Нововавидонського царства Вавилонську державу, як і її столицю - місто Вавилон не раз захоплювали завойовники. Близько 1600 р. до н.е. Вавилонію завоювали хети, але не змогли тривалий час утримувати її. На зміну їм прийшли касити, які володарювали над Вавилонською державою чотири з половиною століття.

# data[].attributes.body
Столицею була Ніневія. Ассирія мала військо з професійних воїнів.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історія
Падіння
Культура
Мистецтво
Релігія
Відео
" З того краю вийшов Ашшур, та й збудував Ніневію, і Рехровір, і Калах, і Ресен поміж Ніневією та поміж Калахом, це місто велике" (Бут. 10:11,12)

Ассирія - одна з найбільших держав стародавнього світу, яка увійшла в історію завдяки своїм видатним військовим походам і завоюванням, культурних досягненням, мистецтву і жорстокості, знанню і силі. Як і на всі великі держави стародавності, на Ассирію можна дивитися різними очима. Саме Ассирія володіла першою професійною, дисциплінованою армією стародавнього світу, армією-переможницею, що змушувала тремтіти від страху сусідні народи, таку армію, що сіє жах і страх. Але саме в бібліотеці ассирійського царя Ашурбаніпала збереглася надзвичайно велика і цінна колекція глиняних табличок, що стала цінним джерелом для вивчення науки, культури, релігії, мистецтва і побуту тих далеких часів.

Місцезнаходження

Ассирія в моменти свого найвищого розвитку володіла великими територіями як межиріччя Тигру та Євфрату, так і великим східним узбережжям Середземного моря. На схід володіння ассірійців простягалися майже до Каспійського моря. Сьогодні на території колишнього ассірійського царства знаходяться такі сучасні країни, як Ірак, Іран, частина Туреччини, частина Саудівської Аравії.

Карта стародавньої Ассирії.

Історія

Велич Ассирії, втім, як і всіх великих держав, в історії проявився не відразу, їй передував тривалий період формування і зародження ассірійської державності. Сформувалася ця держава з кочових пастухів-бедуїнів, що колись мешкали в аравійській пустелі. Хоча пустеля там зараз, а раніше там був дуже навіть приємний степ, але клімат змінився, прийшли посухи і багато пастухів-бедуїнів внаслідок цієї причини вважали за краще переселитися на родючі землі в долині річки Тигр, де заснували місто Ашшур, воно то і став початком створення могутньої Ассирійської держави. Розташування Ашшура було обрано дуже вдало - він знаходився на перетині торгових шляхів, по сусідству розташовувалися інші розвинуті держави стародавнього світу: Шумер, Вавилон, Аккад, що інтенсивно торгували (але не тільки, часом і воювали) один з одним. Одним словом, дуже скоро Ашшур перетворився в розвинений торговельний і культурний центр, де головну роль відігравали купці.

На перших порах Ашшур - серце ассірійської держави, як і самі ассірійці, не мав навіть політичної самостійності: спершу він перебував під контролем Аккаду, потім перейшов під владу вавилонського царя Хаммурапі, знаменитого своїм кодексом законів, потім під владою Мітанії. Під владою Мітанії Ашшур пробув цілих 100 років, хоча, зрозуміло, він мав і свою автономність, на чолі Ашшура стояв правитель-ном, який був свого роду васалом мітанського царя. Але ось в XIV ст. до н. е. Митанія прийшла в занепад і Ашшур (а разом з ним і ассірійський народ) знайшов справжню політичну незалежність. З цього моменту починається славний період історії ассірійського царства.

При царі Тиглапаласарі III, який правив з 745 по 727 рік до н. е. Ашшур, або ж Ассирія перетворюється в справжню наддержаву давнини, у зовнішній політиці провадиться активне войовниче розширення, ведуться постійні переможні війни з сусідами, що приносять в країну приплив золота, рабів, нових земель і пов'язаних з ними вигод. І ось вже воїни войовничого ассірійського царя марширують вулицями стародавнього Вавилону: вавилонське царство, що колись саме правило ассирійцями і зарозуміло вважало себе їх "старшими братами" (нічого не нагадує?) переможене своїми колишніми підданими.

Своїм блискучим перемогам ассірійці зобов'язані дуже важливій військовій реформі, яку провів цар Тиглапаласар, - саме він створив першу в історії професійну армію. Адже раніше як було, армії складалася в основному з землеробів, які на період війни змінювали соху на меч. Тепер же вона була укомплектована з професійних воїнів, що не мають своїх земельних ділянок, а всі витрати по їх утриманню оплачувала держава. І замість того, щоб орати землю у мирний час вони весь свій час удосконалювали військову майстерність. Також велику роль у перемозі ассірійських військ зіграло застосування металевої зброї, що активно увійшла у вжиток в той час.

Ассірійський цар Саргон II, який правив з 721 по 705 рік до н. е. зміцнив завоювання свого попередника, остаточно підкоривши Урартськое царство, що було останнім сильним противником стрімко набираючої сили Ассирії. Правда Саргону самі того не відаючи допомогли скіфи, які напали на північні кордони Урарту. Саргон ж, будучи розумним і розважливим стратегом, просто не міг не скористатися такою чудовою нагодою, щоб остаточно добити свого вже ослабленого супротивника.

Падіння

Ассирія росла стрімко, нові і нові захоплені землі приносили в країну постійний потік золота, рабів, ассірійські царі будували розкішні міста, так була побудована нова столиця ассірійського царства - місто Ніневія. Але з іншої сторони загарбницька політика ассірійців плодила ненависть захоплених, підкорених народів. То там, то тут спалахували заколоти і повстання, багато їх було потоплено в крові, наприклад син Саргона Синехеріб після придушення повстання у Вавилоні жорстоко розправився з повсталими, решту населення наказав депортувати, а сам Вавилон зрівняти з землею, затопивши водами Євфрату. І тільки при синові Синехерібі царі Ассархаддоні це велике місто було відбудоване заново.

Жорстокість ассірійців по відношенню до підкорених народам знайшла своє відображення і в Біблії, в Старому заповіті не раз згадується про Ассирію, наприклад в історії пророка Іони, Бог велить йому йти проповідувати в Ніневію, що той робити дуже не хотів, в результаті опинився в череві великої риби і після чудесного порятунку, таки відправився в Ніневію проповідувати покаяння. Але не вгамували ассірійців проповіді біблійних пророків і вже близько 713 року до н. е. пророк Наум пророкував загибель гріховного ассірійського царства.

Що ж, його пророцтво збулося. Проти Ассирії об'єдналися всі навколишні країни: Вавилон, Мідія, арабські бедуїни, і навіть скіфи. Об'єднані війська розбили ассірійців в 614 році до н. е., оточили і зруйнували серце Ассирії - місто Ашур, а через два роки подібна доля спіткала і столицю Ніневію. В цей же час знову повернув свою колишню могутність легендарний Вавилон. У 605 році до н. е. вавилонський цар Навуходоносор в битві при Каркеміше остаточно розбив ассірійців.

Культура

Незважаючи на те, що ассірійська держава залишила недобрий слід в стародавній історії, тим не менш, в період свого розквіту вона мало чимало культурних досягнень, про яких не можна не згадати.

В Ассирії активно розвивалася і процвітала писемність, створювалися бібліотеки, найбільша з них, бібліотека царя Ашурбаніпала налічувала 25 тисяч глиняних табличок. За грандіозним задумом царя, бібліотека, що служила за сумісництвом і державним архівом, повинна була стати не багато не мало, а сховищем всіх знань, коли-небудь накопичених людством. Чого тут тільки немає: і легендарний шумерський епос про Гільгамеша, і роботи стародавніх халдейських жерців (а по суті вчених) з астрономії та математики, і найдавніші трактати з медицини, що дають нам цікаві відомості про історію медицини в давнину, і незліченні релігійні гімни, і прагматичні господарські записи, і скрупульозні юридичні документи. При бібліотеці працювала ціла спеціально навчена команда писців, у чиї завдання входило переписувати всі значні твори Шумера, Аккаду, Вавілонії.

Значний розвиток отримала і архітектура Ассирії, ассірійські зодчі досягли неабиякої майстерності у будівництві палаців, храмів. Деякі прикраси ассірійських палаців, є прекрасними прикладами ассірійського мистецтва.

Мистецтво

Знамениті ассірійські барельєфи, що були колись внутрішніми оздобленнями палаців ассірійських царів і дожили до нашого часу дають нам унікальну можливість доторкнутися до ассірійського мистецтва.

В цілому мистецтво стародавньої Ассирії сповнене пафосу, сили, звитяги, у ньому прославляється відвага і перемога завойовників. На барельєфах часто зустрічаються зображення крилатих биків з людськими обличчями, вони символізують ассірійських царів - зарозумілих, жорстоких, могутніх, грізних. Такими вони і були в реальності.

Ассірійське мистецтво згодом мало великий вплив на формування перського мистецтва.

Релігія

Релігія стародавньої ассирійської держави багато в чому була запозичена з Вавилона і багато ассірійців покланялись тим же самим язичницьким богам, що і вавилоняни, але з однією істотною відмінністю - в якості верховного бога шанувався істинно ассирійський бог Ашшур, який вважався начальником навіть над богом Мардуком - верховним богом вавилонського пантеону. В цілому боги Ассирії, як втім і Вавилона, чимось схожі на богів античної Греції, вони могутні, безсмертні, але в той же час володіють слабостями та недоліками простих смертних: можуть бути заздрісними або вступати в перелюб із земними красунями (як це любив робити Зевс).

У різних груп людей, в залежності від роду занять, міг бути різний бог-покровитель, якому ті віддавали найбільше почестей. Була сильна віра в різні магічні церемонії, так само як і магічні амулети, забобони. Частина ассирійців зберігала пережитки ще більш давніх язичницьких вірувань тих часів, коли їх предки ще були кочовими пастухами.

Відео

І на завершення пропонуємо вам подивитися цікавий документальний фільм про Ассирію на каналі Культура.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ассирія: історія, культура, мистецтво

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія Падіння Культура Мистецтво Релігія Відео " З того краю вийшов Ашшур, та й збудував Ніневію, і Рехровір, і Калах, і Ресен поміж Ніневією та поміж Калахом, це місто велике" (Бут. 10:11,12) Ассирія - одна з найбільших держав стародавнього світу, яка увійшла в історію завдяки своїм видатним військовим походам і завоюванням, культурних досягненням, мистецтву і жорстокості, знанню і силі.

# data[].attributes.headline
"Кодекс Хаммурапі"

# data[].attributes.subject
"Кодекс Хаммурапі"

# data[].attributes.body
«Кодекс Хаммурапі» — найдавніший документ, яким закріплено принцип презумпції невинуватості.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Близько 1757 року до н. е. у Вавилонії створено спеціальне зведення законів, одне з найдавніших у світі, в якому регулюються цивільні, трудові, кримінальні, кримінально-процесуальні та сімейні відносини. "Кодекс Хаммурапі" - найдавніший документ, яким закріплено принцип презумпції невинуватості.На обкладинці: Фрагмент клинописного надпису на стелі Хаммурапі

У рік сходження Хаммурапі на престол Вавилонія була невеликою державою, до якої входило кілька міст в радіусі 80 кілометрів навколо Вавилона - Сіппар, Кіш, Кута, Борсіппа, Дільбат і Марад. Як і більшість царів Межиріччя того часу Хаммурапі розпочав своє правління з відміни усіх боргів підданих і перші кілька років займався розбудовою і укріпленням міст. Починаючи з 1785 року до н. е., сьомого року свого правління, він, спираючись на військовий союз із Верхньомесопотамським царем Шамші-Ададом I, вів успішні війни із царствами Ніппур, Маргіум, Ларса і за 20 років зумів підкорити всю Південну Месопотамію. По смерті свого союзника Хаммурапі здійснив успішні походи на північ і в 1758 році до н. е. завоював Верхню Месопотамію, ставши першим царем Вавилонської імперії.

Успішний завойовник і будівничий країни, Хаммурапі велику увагу приділяв посиленню централізації своєї влади і правосуддю в країні. В 1757 році до н. е. - на 35-й рік його правління - в місті Сіппар був установлена чорна базальтова стела зі 282-а статтями законів з різних галузей права - цивільного, трудового, кримінального, кримінально-процесуального та сімейного. Закони були вибиті клинописом на обох сторонах стовпа на класичному вавилонському діалекті аккадської мови, а у верхній частині стовпа був зображений сам Хаммурапі, що стоїть в молитовній позі і отримує закони з рук бога сонця Шамаш.

В "Кодексі Хаммурапі" були узагальнені і систематизовані правові норми, які мали традиційну для того часу направленість на суворість покарання. Так смертна кара передбачалась не лише за вбивство, але й за крадіжку, наклеп, переховування біглого раба. В ряді випадків практикувалась традиція Божого суда: звинувачений у чаклунстві мав кинутись у річку і його порятунок був доказом невинуватості; аналогічно мала чинити і звинувачена у зраді дружина.

В законах Хаммурапі широко застосовувався принцип "око за око": порушник мав компенсувати втрати потерпілого і своїм життям відповідав за життя вільної людини, навіть якщо це не було навмисне вбивство (наприклад, належало стратити будівельника, по вині якого впав будинок і хтось загинув під його уламками); цей принцип особливо практикувався у випадку завдання каліцтв, хоча можна було відбутись штрафом, якщо соціальний статус звинуваченого був досить високий.

Перелік встановлених в Кодексі штрафів дає можливсть дізнатись скільки коштувала робота того чи іншого ремісника, оренда корабля, домашня худоба, її випас, земля чи садове дерево. Незважаючи на те, що "Кодекс Хаммурапі" встановлював нерівну відповідальність перед судом в залежності від суспільного і станового положення звинуваченого, основним принципом правосуддя був принцип його невинуватості доки в суді не доведене зворотнє.

Через 600 років після набігу війська царства Елам на Вавилонію стела з "Кодексом Хаммурапі" була перенесена в місто Сузи в якості трофею, де й була знайдена в 1902 році археологічною експедицією Жака де Моргана в ході розкопок і сьогодні вона зберігається в . Аналогічні базальтові стели були свого часу також встановлені в інших містах Вавилонії і їх археологи знайшли в Сузах, Ніппурі та Есагілі. 37 із 282 статей "Кодексу Хаммурапі" були стерті ще в давнину і їх вдалось відновити за копіями закону, які збереглись у вигляді глиняних табличок.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кодекс хаммурапі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
людина і суспільство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
античні часи

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 1757 до н.е. : Кодекс Хаммурапі

# data[].attributes.attachment_link.description
Близько 1757 року до н. е. у Вавилонії створено спеціальне зведення законів, одне з найдавніших у світі, в якому регулюються цивільні, трудові, кримінальні, кримінально-процесуальні та сімейні відносини. "Кодекс Хаммурапі" - найдавніший документ, яким закріплено принцип презумпції невинуватості.На обкладинці: Фрагмент клинописного надпису на стелі Хаммурапі У рік сходження Хаммурапі на престол Вавилонія була невеликою державою, до якої входило кілька міст в радіусі 80 кілометрів навколо Вавилона - Сіппар, Кіш, Кута, Борсіппа, Дільбат і Марад.

# data[].attributes.body
Аккадці захопили шумерів. Одним із найвидатніших їхніх правителів був - Хаммурапі.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Велика Українська Енциклопедія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
головна сторінка

# data[].attributes.attachment_link.description
Ворог не зупиняється у гібридній війні і постійно атакує наш інформаційний простір фейками.

# data[].attributes.headline
Держава шумерів

# data[].attributes.subject
Держава шумерів

# data[].attributes.body
Шумери винайшли письмо - клинопис. Один із найвідоміших творів написаний клинописом це - "Епос про Гільгамеша".

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Близько 3500 року до н. е. у низів'ях Єфрата шумерами засновно їх перше місто Урук, яке понад тисячу років було домінуючим у Месопотамії і чи не найбільшим у світі. Урук пережив Великий потоп, на піку могутності контролював увесь Шумер і навіть після свого підкорення ще понад тисячоліття зберігав статус важливого храмового центру регіону й під назвою Ерех згаданий у Біблії як одне з володінь царя Німрода. На обкладинці: Сучасний глиняний відбиток шумерської циліндричної печатки, Урук, бл. 3500-3000 року до н. е. © Музей Лувру

Доісторична епоха Месопотамії - долини у межиріччі Тигра і Єфрата - відома за кількома археологічними культурами. Їх носії вели осілий спосіб життя, знали обробіток землі, техніку водовідведення для осушування боліт, вирощували льон, займались скотарством, виготовляли кераміку з геометричними малюнками, глиняну скульптуру, вироби зі шкіри.

На рубежі VI і V століть до н. е. домінувати стала убейдська культура піденної частини Межиріччя, де жили т. зв. субареї, котрих дехто вважає вихідцями із передгір'їв Загроського хребта, що колонізували нижню течію Єфрату. Крім традиційного рибальства і полювання (у тому числі з собаками), вони розвивали іригаційне землеробство, у сільському господарстві стали використовувати глиняні серпи, культивувати одомашнену фінікову пальму, практикувати ярусне городництво.

До цього часу відносять розселення у Нижній Месопотамії нової народності, яку з кінця XIX століття стали іменувати шумерами за давньою (але пізнішою, ніж час їх розселення) назвою цього регіону. Походження їх невідоме. Серед версій можливої прабатьківщини шумерів - Північна Африка, Аравія, Елам, долина Інду. Самі шумери, які означали себе "чорноголовими", своєю прабатьківщиною (і усього людства загалом) вважали острів Дільмун (нині Бахрейн) у Перській затоці, "місце сходу сонця", де нема хвороб і смеретей і навіть "тварини не нападають одна на одну", звідки вони прибули в Ереду й поступово мирно колонізували регіон.

Шумери розселялись, імовірно, невеликими громадами довкола великих вже існуючих поселень, з якими утворювали щось на кшталт територіально-політичних союзів, номів, поступово асимілювали автохтонів, перейнявши від них ремісничі навички і культ деяких богів.

Серединою IV тисячоліття до н. е. датується поява поблизу Ереду першого шумерського міста Урук, площею порядка 125 га і з населенням біля 6 тисяч чоловік, що утворилось злиттям двох колишніх убедейських селищ Е-Ана і Кулаба. Урук став центром поклоніння богині кохання і родючості Інанни та бога неба Ану і дав назву новій археологічній культурі, яка за кілька століть стала домінуючою на просторі від Середземного моря до Перської затоки, сягнувши і легендарного Дільмуна на півдні, через який з Індії імпортувались відсутні в регіоні мінеральні ресурси.

Племена доби Урука виплавляли бронзу, виготовляли кольорову кераміку, з самана вели монументальне будівництво культових споруд, торговельні операції занотовували піктографічним письмом - найдавнішою з відомих систем письма, у які кількасот знаків-картинок на позначення позначення повсякденних і господарських понять. Розгалужена система іригаційних каналів і плуг-сівалка забезпечили великі, недосяжні раніше, урожаї зернових, ефективне сільске господарство - демографічний вибух, завдяки якому урбанізація охопила усе Нижнє Межиріччя, де постали міста Ур, Лагаш, Адаб та Умма-Гіша а шумерські колонії стали з'являтись далеко за його межами - у Середньому і Верхньому Єфраті та Еламі.

Захист величезного за мірками того часу простору вимагав певного рівня політичної єдності шумерських міст й існування впливової владної верхівки для прийняття міждержавних рішень. Вона стала формуватись довкола храмових центрів з числа суддів, старійшин і, передусім, жерців, котрі з певного часу перетворились на спадкових глав усього нома. Зміна ролі міст, що поступово трансформувались у центри спеціалізованого ремісництва і посередницьких послуг, вплинула на сільські громади - вони стали втрачати землю, яку була у змозі викуповувати заможна міська верхівка для її обробітку силами рабів, захоплених у війнах, чи "вільних землеробів", що сплачували за неї десятину.

З появою заможних міст постало питання їх безпеки. Навколішніх боліт і пустельних степів вже було недостатньо. Захисні стіни стали невід'ємною частиною великих урбаністичних центрів, на кшталт Урука, що домінував у союзі з містами Ларса і Куталлу, чи Ніппура, Ура, Лагаша та Кіша.

Урук початку III тисячоліття до н. е. - напевно найбільше місто світу, що розкинулось на 400 гектрах (проти 10 га для типового месопотамського міста того часу), де проживало до 40 тисяч чоловік (з сільськими околицями - до 80 тисяч), обнесене п'ятикілометровою стіною з невипаленої цегли. У його центрі - вкритий мозаїкою храм Інанни з вапняку на двометровому фундаменті, поруч - кам'яні урядові будівлі, Червоний палац (імовірне місце народних зборів) з випаленої цегли, у дворі якого розбито сад, що зрошувався водою з акведука.

Писемні джерела шумерів другої чверті III тисячоліття до н. е. - перші з часів "Великого потопу", свідчать про присутність у Кі-Урі (середній течії Єфрата, Тигра і Діяли) нової народності - семітів-аккадців, що мігрували з Сирійського степу. Вони засвоїли шумерську культуру, включаючи писемність, і до середини тисячоліття утворили з шумерами двоєдиний і двомовний етнос зі спільним пантеоном богів й тотожньо означаючи себе - "чорноголові".

Месопотамія цього часу - конгломерат міст-номів з усталеною державною ієрархією і класовим поділом. На їх чолі стояв ен ("пан") - спадковий верховний жрець храму бога-покровителя громади, владу якого до певної міри обмежувала рада вищих посадовців і в значно меншій - збори вільних громадян. У його підпорядкуванні - адміністративний апарат і постійна мілітарна сила з числа храмового персоналу і особистих слуг. До середини III тисячоліття до н. е. у вжиток входить титул енсі ("градоправитель"), згодом - лугаль ("велика людина"), як спочатку означали тимчасового військового очільника на період воєн і походів, а пізніше, зі створенням централізованих деспотій, стали титулувати одноосібного правителя усім населенням країни, включно з цивільним.

До цього періоду відносяться перші історичні царі Урука, зокрема "цар землі" Гільгамеш, головний герой шумерської міфології, під владою якого були міста Адаб, Ніппур, Лагаш, Умма. Він успішно воював з Кішем, гегемоном середньої частини Месопотамії, здійснив похід в Елам. За його наказом Урук, що на той час розкинувся на площі зо 600 гектарів, був обнесений дев'ятикілометровою стіною товщиною 5 метрів, величними воротами і мережею сторожових веж, висотою до 15 метрів, по периметру.

Та доки Лугальзагесі вів багаторічну війну з традиційним супротивником Умми містом Лагаш, у невеликому Аккаде набрав сили дрібний придворний останнього лугаля Кіша, який виявився харизматичним ватажком, здатним згуртувати довкола себе такий же як і він простолюд, що у війні бачив шлях до швидкого піднесення. Близько 2334 року до н. е. колишній чашоносець проголосив себе "істинним царем" - Шаррум-кеном по-акадськи чи Саргоном на європейський лад, й став на чолі "народної армії", погано озброєної, але значно чисельнішої за традиційні війська міст того часу.

Держава Саргона виявилась недовговічною. В часи правління його внука Нарам-Суена вона втратила свої північні володіння, захоплені кочовиками умман-манда з Кавказьких гір, близько 2175 року до н. е. й геть розпалась, коли Нижню Месопотамію захопили племена кутіїв. Біля 2025 року до н. е. у боротьбі за Шумер зійшлись амореї-семіти, еламіти у союзі зі східними "людьми су".

До кінця II тисячоліття до н. е. всю Верхнюю Месопотамію, включаючи Марі і Ашшур, контролювала держава ханейського вождя Шамши-Адада, у центрі Месопотамії домінували Вавилон і Ешмунна, на півдні - царство Ларса. За аморейського енсі Сін-Кашида, який близько 1860 року до н. е. зміг звільнитись з-під влади Ларси і заснувати власну династію місцевих правителів, Урук востаннє пережив підйом. У місті з'явився великий царський палац, кілька храмів, наступники Сін-Кашида поріднились з аморейськими царями Вавилону.

Своє значення важливого храмового центру Урук зберігав до початку першого тисячоліття до н. е., входив до Вавилонського та Ахеменідського царств. У складі держави Селевкідів він став занепадати і в третьому столітті нашої ери був зруйнований при завоюванні Сасанідською імперією.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
місто-держава урук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
архітектура і будівництво

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
античні часи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир лук'янюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 3500 до н.е. : Місто-держава Урук

# data[].attributes.attachment_link.description
Близько 3500 року до н. е. у низів'ях Єфрата шумерами засновно їх перше місто Урук, яке понад тисячу років було домінуючим у Месопотамії і чи не найбільшим у світі. Урук пережив Великий потоп, на піку могутності контролював увесь Шумер і навіть після свого підкорення ще понад тисячоліття зберігав статус важливого храмового центру регіону й під назвою Ерех згаданий у Біблії як одне з володінь царя Німрода.

# data[].attributes.headline
Держави Месопотамії(Дворіччя або Межиріччя)

# data[].attributes.subject
Держави Месопотамії(Дворіччя або Межиріччя)

# data[].attributes.body
Назви такі як Дворіччя або Межиріччя походять від того що там протікали дві річки Тигр і Євфрат.