# data[].attributes.headline
Читаємо урив

# data[].attributes.body
Читаємо уривок

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Приїхали!

Що не кажіть, а в таборі було здорово!

Ух, як було в таборі!

Ех, як у таборі було!

А ми з Митьком спершу і їхати не хотіли. У нас на літо свої плани були.

Але виявилося, що вони не співпадають із планами батьків, і ми поїхали у табір.

Тільки-но наш автобус у ворота заїхав, назустріч дядечко біжить, у спортивних штанях і майці.

- Куди? - кричить.- Куди ж ви їх привезли?

- Сюди,- водій йому.- У мене тут усе записано. На п'ятдесят четвертому кілометрі повернути праворуч і лісом іще дванадцять кілометрів.

- Я ж дзвонив у місто, щоб сьогодні не привозили! У нас іще не все готове. Що я з ними робитиму?

- А я звідки знаю? - здвигнув плечима водій.- Я своє зробив - привіз їх. А ви вже робіть що хочете. Не назад же з ними їхати!

- Назад! Назад! Я ж дзвонив у місто, щоб завозили тільки післязавтра.

- Знати нічого не знаю,- каже водій.- Я тут ні при чому. Я привіз, а ви вже далі робіть що хочете. Я ще сьогодні в Житомир маю з'їздити.

- Ну от...- чую за спиною чийсь голос.- Завезли, самі не знають куди, а в них іще не все готове.

Обертаюсь - хлопець сидить, білявий такий, і чемодан на колінах тримає.

- Ти нащо,- питаю,- чемодан на колінах тримаєш?

- А це не чемодан,- він мені.- Це футляр для акордеона.

- А де акордеон?

- Та всередині ж.

- Ух ти! То це ти його аж сюди віз? І грати будеш?

- Буду. Я в музичній школі вчусь. Мені треба кожного дня грати.

- А якби ти на піаніно вчився, то і його сюди потягнув би?

- Не зна-аю... Я на акордеоні граю.

- А чого ж,- Митько встряв.- Він тільки передок відламав би, де клавіші, і грав би собі тут.

- Нічого я не відламував би,- почервонів хлопець і одвернувся.

Так я і не почув, чим розмова нашого водія з тим дядечком закінчилась, але всі почали з автобуса вилазити.

Вилізли й ми з Митьком. Стоїмо - роззираємося. Кругом купи сміття, дошки лежать. Робітники ходять. Пили скрегочуть, сокири цюкають. Фарбою пахне.

- І скажіть же, щоб іще мінімум два дні нікого не присилали! - дядечко у майці водієві кричить.

- А мені що,- водій каже.- Я привіз, а ви вже як знаєте. Не назад же їх забирати.

Він сів у автобус і поїхав. Йому ще сьогодні чогось у Житомир треба було.

А ми лишились: справді, не назад же нам їхати!

Дядечко тоді й каже:

- Привезли-таки! Я ж попереджав...

А потім як закричить:

- Нащо ви туди його тягнете? Хіба воно там має бути? Невже за руку треба водити!

І побіг кудись.

Постояли ми хвилин із десять, аж тут до нас другий дядечко підходить, у спортивному костюмі.

- Здрастуйте, орли! - каже.

Ми йому, звичайно, відповіли. Хто "здрастуйте" сказав, хто "добрий день", хто іще що.

А він насупився.

- Хіба так,- каже,- молоде покоління відповідати повинно? Ану ще раз! Здрастуйте, піонери!

- Здрастуйте! - вже одностайніше і голосніше гукнули ми.

- Ану, ще раз! Бадьоріше! По-солдатськи! Здрастуйте, піонери!

- Здра-астуйте! - криконули ми всі як один, аж верхівки дерев здригнулися,- і це йому сподобалось.

- Ну от, зовсім інше діло. Давайте знайомитись. Мене звуть Сергієм Анатолійовичем. Я ваш фізкультурний організатор. Перш за все скажу, що вам із табором надзвичайно пощастило.

- Ага, пощастило! - позаду цей акордеоніст шепоче.- Навіть приймати дітей не хотять.

- Та мовчи ти! - я йому.- Дай послухать.

- Табір наш,- продовжував Сергій Анатолійович,- тільки народився. Навіть ще не зовсім народився, бо офіційне відкриття відбудеться лише післязавтра. Але ці дні ми не будемо сидіти склавши руки і чекати милостей від природи, а, поки приїде решта піонерів, активно допоможемо будівникам закінчити всі роботи. Отже, своїми власними руками завершимо благоустрій житлових приміщень і території.

- Ну от,- знову заскиглив акордеоніст.- Замість відпочинку таке нам підсу-унули...

- А ще пощастило тому, що попереду в нас надзвичайно цікавий відпочинок. У нас з вами будуть різні конкурси, змагання, туристські походи, десь за два тижні проведемо військову гру, розучимо нові пісні й співатимемо їх коло піонерського вогнища, купатимемось у річці і навіть займемося самбо під моїм безпосереднім керівництвом.

- А ще що, обов'язково - самбо? - запитав акордеоніст.

- Ні, не обов'язково. У нас є й настільний теніс, і бадмінтон, і шахи. Вибирай, що душа забажає.

- ...Ще кістки переламають, ніженьки повикручують,- чую я поруч шепіт.

- Слухай! Ти замовкнеш нарешті? - не стерпів Митько.- Навіщо тоді було сюди їхати?

- А я й не хотів зовсім. Це все мама. "Їдь,- каже,- Славусику, там тобі із дітками добре буде". А тут...

- То, виходить, тобі з нами погано, га? Погано тобі зі мною? - підступив до нього Митько.

- Та ні...- закліпав той очима.

- А з ним тобі погано? - тицьнув Митько пальцем у мене.

- Я не зна... До-обре...

- Ну й мовчи тоді, поки тобі добре. Ач який: усім він незадоволений!

- Та я ж нічого... Я задоволений...- мовив несміливо Славусик і замовк.

- А тепер,- сказав Сергій Анатолійович,- я вас хочу познайомити із вожатою, Іриною Василівною.- До нас саме підійшла дівчина із пов'язаним круг шиї піонерським галстуком і зошитом у руці.

- Здрастуйте! - посміхнулась вожата.

- Здрастуйте!!! - заволали ми що стало сил, як навчив нас Сергій Анатолійович.

Але Ірині Василівні це не сподобалось. Вона відсахнулася і впустила зошита на землю.

- Це що за дикунство?! - сказала вона.- Хто вас учив так вітатися із старшими?

- Ну, я пішов,- бадьоро, але якось так надто вже швидко мовив Сергій Анатолійович.- А ви тут познайомтеся поки...- І дуже заквапився кудись. Та він же був не винен, що Ірина Василівна не знала, як повинно вітатись молоде покоління.

Потім Ірина Василівна записала всіх у зошит, і виявилося, що приїхало нас двадцять сім чоловік. А потім знову прибіг Сергій Анатолійович і сказав:

-- Ну як, познайомились? А тепер складайте свої речі на одну купу і ходімо готувати вам житлову площу. Це навіть добре, що ви приїхали. Ми самі не впорались би. Одягніть, що в кого є старого, а то можна в трусах і в майках. Тільки не босоніж, бо ще на цвях наступите! - І він повів нас показувати табір.

Виявилося, що старші загони спатимуть у справжніх військових наметах,- так сказав Сергій Анатолійович. Підлога в них і борти - десь так на півметра заввишки - дерев'яні, посередині стовп, а на ньому вже розіпнуто брезент. Всередині стоятимуть ліжка. А молодші загони спатимуть у будиночках.

Спершу ми носили на ті дерев'яні помости ліжка і розставляли їх. А потім взялись і до наметів. За якихось дві години всі дев'ять наметів нашого загону було розіпнуто і на кожному виведено цифру.

Нам із Митьком і Славком дістався намет номер три. Що то був за намет! Весь зелений,- правда, і всі інші теж були зелені,- із двома віконцями - на кожному сітка від комарів і кожне за бажанням можна було запинати на випадок дощу, снігу чи іншого стихійного лиха. Якийсь час ми з Митьком вправлялися - хто швидше запне віконце. Сім разів швидше запнув Митько, а вісім - я. Коли ми вирішили спробувати іще по три вирішальних разочки, прибіг Сергій Анатолійович і сказав, щоб ми не псували державне майно, а йшли розвантажувати машину з дошками.

Там робота вже кипіла. Хто стояв у кузові й подавав дошки, хто приймав їх унизу, а хто ніс до будиночків. Сергій Анатолійович теж носив. Він один брав стільки дощок, що ми й утрьох не підняли б! Ми з Митьком спершу полізли на машину, але хлопці в кузові сказали, що їм і без нас тісно, і ми злізли. Тоді Митько побачив, що водія десь немає, а Сергій Анатолійович поніс дошки, і запропонував:

- Так розвантажувати нецікаво! Давайте по сигналу! Я бібікну - ви візьмете дошку, бібікну вдруге - опустите донизу. У кожному ділі потрібна організація.

Просто здорово придумав! Робота закипіла іще дружніше. Митько бібікав, аж вхекався. Що вже казати про тих, хто розвантажував. Але, коли дощок у кузові лишалося вже зовсім мало, звідкись прибіг шофер і закричав:

- Ану, вилазь зараз же! Я тобі покажу - акумулятор розряджати! Іграшку знайшов!

І ми з Митьком вилізли з кабіни.

Після цього робота вже так не кипіла, бо не було ніякої організації. Тоді Митько каже:

- Знаєш, там у кабіні ключі лишились.

- Ти краще не чіпай,- остеріг я його.

Але він не послухався.

- Я тільки разочок стартером диркну. Ти стань на підніжку - будеш дивитися, щоб шофер ззаду не підійшов, а то знову галас здійме.

Я й став. Митько ключ повернув, а машина, виявляється, на швидкості була та як рвоне вперед! І якраз на Сергія Анатолійовича - він саме йшов показувати, куди решту дощок носити. Іде собі, посміхається, горя не знає, а тут машина на нього. Сергій Анатолійович злякався - ще б пак! Ледве встиг відскочити.

Митько стартер вимкнув,- здогадався нарешті,- а Сергій Анатолійович як почав:

- Що це ви собі дозволяєте?! Я не для того сюди приїхав, щоб на мене машиною наїжджали, а для того, щоб зарядку з дітьми робити і піднімати ваш фізкультурний рівень!

Прибіг начальник табору.

- Це чиї діти? З якого загону?

Прибігла й Ірина Василівна.

- Мої діти!

Прибіг і шофер.

- Гнати,- кричить,- таких дітей втришия з піонерського табору!

А Ірина Василівна:

- Ви краще ключі не залишайте в машині! Це вам діти, а не пенсіонери! Ще добре, що машину не розбили та наш Сергій Анатолійович живий лишився.

А Сергій Анатолійович:

- От іменно! - каже.- От іменно!

- Зараз же їх назад у місто відвезете! - начальник табору каже.- Поки вони тут усе не потрощили.

- Щоб я їх до себе в машину посадив? - шофер йому.- Та ніколи в житті,- каже,- більше у ваш табір не поїду. їм іще "спасибі" кажи, що машина ціла!

- І дзвонив же я у місто! - начальник табору бідкається.- Так на тобі - привезли.

Так нас шофер і не взяв. Може, йому теж у Житомир треба було?

Після того нас із Митьком поставили на безпечну роботу. Ми брали на складі матраци, розносили їх по наметах і розкладали на ліжка. Спершу ми засумували од такого доручення, але Ірина Василівна сказала:

- Це теж корисна робота. Спробуй-но поспи без матраца, на металевій сітці! Ви, можна сказати, забезпечуєте весь табір зручним сном, і за це вам тільки "спасибі" скажуть.

Але забезпечувати весь табір зручним сном виявилося дуже клопіткою роботою, бо взяти в оберемок більше ніж по одному матрацу ми не могли, і доводилося весь час бігати між складом і наметами. Тоді Митько придумав класти на один розгорнутий матрац два згорнутих і нижній брати за краї - я спереду, а Митько ззаду.

# data[].attributes.attachment_link.title
Найкращий намет - Ярослав Стельмах, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Приїхали! Що не кажіть, а в таборі було здорово! Ух, як було в таборі! Ех, як у таборі було! А ми з Митьком спершу і їхати не хотіли. У нас на літо свої плани були. Але виявилося, що вони не співпадають із планами батьків, і ми поїхали у табір.

# data[].attributes.headline
   Аналіз  повісті "Найкращий намет" Ярослава Стельмаха                                                                                                           

# data[].attributes.subject
   Аналіз  повісті "Найкращий намет" Ярослава Стельмаха                                                                                                           

# data[].attributes.headline
18 березня 2021 року

# data[].attributes.subject
18 березня 2021 року

# data[].attributes.body
Тема. Урок позакласного читання. Ярослав Стельмах. "Найкращий намет"
Завдання:
1. Прочитати уривок (першу сторінку за посиланням, яке є на дошці).
2. Підготуватися до літ. диктанту.

# data[].attributes.headline
         Аудіокнига                                       

# data[].attributes.subject
         Аудіокнига                                       

# data[].attributes.body
"Найкращий намет".
Ярослав Стельмах

# data[].attributes.attachment_link.title
найкращий намет аудиокнига слушать - YouTube

# data[].attributes.attachment_link.description
Enjoy the videos and music you love, upload original content, and share it all with friends, family, and the world on YouTube.

# data[].attributes.headline
        Буктрейлер                                                 

# data[].attributes.subject
        Буктрейлер                                                 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Луганская ОДБ

# data[].attributes.attachment_link.title
Я Стельмах  Найкращий намет