# data[].attributes.attachment_link.title
קבוצה מספר 5.pdf מרחב מדומין

# data[].attributes.headline
תבנית יחסים מקוונים

# data[].attributes.subject
תבנית יחסים מקוונים

# data[].attributes.body
תבנית מערכות יחסים בין אנשים שמכירים דרך הזום. הזום הושיב אותנו בסדר מוסים. אבל אצל כל אחד הסדר שונה. אני בשורה הראשונה עם נאורה, חן עם שרון בשורה השנייה, לוראן לבד בסוף... אולי אני ליד לוראן אצל מישהו אחר? אולי אני לבד? מה משמעות הצפייה בדימוי שאנחנו בונים לגבי כל אחד? האם בשיחת ועידה קולית בטלפון זה היה אחרת? מה תפקיד הבעות הפנים בבניית מערכות היחסים האלה?
אני גיליתי על עצמי שאני לא מחייך מספיק, עכשיו משתדל יותר. הזום הופך אותנו ליותר מודעים לעצמנו, לנראות שלנו, לדימוי שאנחנו מקרינים. זה טוב? זה מזוייף? זה משפר אותנו או אולי הופך אותנו למיתוסים של עצמנו?
אני לא נמצא במדיה החברתית בשום צורה (למעט וואטסאפ), פתאום אני שם בעוצמה, הזום זו מדיה חברתית סופר חזקה. הופכת אותנו לאובייקטים נצפים, אולי מישהו בדיוק הגדיל את התמונה שלי. זה במיוחד נכון במפגשים גדולים עם אנשים חדשים. דווקא במפגשי החמישייה שלנו ההיבטים האלו הלכו ופחתו עם הזמן, בסוף זה נהיה פשוט מפגש כיפי. המעבר הזה בין בין היותך אובייקט תחת עין מפקחת לבין היותך סובייקט בין סובייקטים הוא מעניין מאוד אורגני מאוד, זה לא מורגש ופתאום אתה בסיטואציה אחרת.

# data[].attributes.headline
משחק עם תבנית קיר

# data[].attributes.subject
משחק עם תבנית קיר

# data[].attributes.headline
העמידה בסמוך לקיר הח

# data[].attributes.body
העמידה בסמוך לקיר החדש או בין האלמנטים של הקיר, בגלל הנראות האנושית והצבעונית שלהם, מקנה תחושה של חשיפה, החצנה, אקסטרוברטיות.
(האיכות ללא שם)

# data[].attributes.headline
החרכים בין האלמנטים 

# data[].attributes.body
החרכים בין האלמנטים מאפשרים הצצות אבל גם מקנים תחושה של הפרדה. וזה תלוי בצפיפות היחסית של האלמנטים בקיר _האחר_. ככל שהרווחים גדולים יותר ביחס לרוחב האלמנטים הקיר החדש הולך ומאבד את נוכחותו, מאבד את קריאתו כקיר. הגבול הוא סביב 1/3 מרוחב האלמנט.

# data[].attributes.headline
הקיר האחר "מתבטל" כא

# data[].attributes.body
הקיר האחר "מתבטל" כאשר מצמידים אותו לקיר בנוי/רגיל. מסקנה - חלק מבתנית הקיר הוא עמידה עצמאית במרחב.
(היחס והשוני בין התבניות)

# data[].attributes.headline
מה הופך אותם לקיר, מ

# data[].attributes.body
מה הופך אותם לקיר, מתי הם מפסיקים לתפקד כקיר?

# data[].attributes.headline
התבנית המוכרת יותר ש

# data[].attributes.body
התבנית המוכרת יותר של קיר בנוי מול תבנית של סדרת אלמנטים מישוריים שיוצרים קיר אחר, עם מאפיינים דומים ושונים.

# data[].attributes.headline
קירות הבית שלי

# data[].attributes.subject
קירות הבית שלי

# data[].attributes.body
בסגר הראשון כאמור בילינו אך ורק בבית, אף פעם אף אחד מאיתנו לא בילה בבית שלו בצורה כזו אינטנסיבית ומכל אחד זה הוציא דברים אחרים. אני נהייתי אובססיבית לקירות שלנו, שמתי לב שקירות מסויימים מקבלים יותר "תשומת לב" מצד הילדים שלי. ממש לא יכולתי לסבול את הלכלוכים הקטנים, הפינות הפצועות ממש הטרידו אותי. מעולם לפני כן לא היה לי את הזמן והפניות להתעסק במשהו כל כך זניח ביחס למכלול ופתאום הוא הפך להיות משהו שלא נתן לי מנוח. בשלב מסויים לקחתי חומרי עבודה מהמחסן ועברתי על כל לכלוך וחבטה בקיר ותיקנתי את כולם!!
מיותר לציין שבסוף הסגר גיליתי שזה לא הגוון המתאים:)

# data[].attributes.headline
הקיר המועדף עליי בבית

# data[].attributes.subject
הקיר המועדף עליי בבית

# data[].attributes.body
זה הקיר שמקבל את פני הבאים, הוא גם כן קיר תומך ולכן מוטלת עליו אחריות גדולה. בכל אירוע מיוחד הוא הראשון להתקשט. בצילום-מסיבת יומולדת בזמן סגר ב'. והקיר המקושט והמשמח.

# data[].attributes.headline
מרחב- מדרגות

# data[].attributes.subject
מרחב- מדרגות

# data[].attributes.headline
טקס- ארוחת בוקר 

# data[].attributes.subject
טקס- ארוחת בוקר 

# data[].attributes.headline
תבנית יחסים- נבחרה מערכת היחסים שלנו, חברי הקבוצה

# data[].attributes.subject
תבנית יחסים- נבחרה מערכת היחסים שלנו, חברי הקבוצה

# data[].attributes.headline
מערכת יחסים :זה 

# data[].attributes.body
מערכת יחסים :
זה הדבר הכי חשוב בתקופה שאנו עוברים להיות בקשר אחד עם השני לא בהכרח קשר פיזי כמו פגישות בזום גם טוב

# data[].attributes.headline
עלייה במדרגות

# data[].attributes.body
עלייה במדרגות

# data[].attributes.body
המרחב שבחרנו הוא מדרגות, מכיוון שאנחנו גרים בבית קרקע ללא מדרגה אחת, חיפשתי את המדרגות היחידות שאני יכולה לחשוב עליהן, הן רוב הזמן מוסתרות בתקרה והשליפה שלהן יוצרת סאונד ייחודי. בעת העלייה למעלה אין ודאות לגבי המרחב שאליו פונים. ממש עד המדרגה האחרונה נראה שעולים לחור שחור בתקרה.

# data[].attributes.body
ניסיתי לדמיין את חברי הקבוצה שלנו, מה הגבהים שלנו אחד ביחס לשני. הכנתי מן דיאגרמה של שמות וקווי גובה ושלחתי את זה בקבוצה. המציאות שונה לגמרי מאיך שדמיינתי את זה, אבל היה נחמד לשמוע את הניחושים של כולם.

# data[].attributes.headline
איך היה בטיול? כיף!! רק תזכירי לי איפה היינו?

# data[].attributes.subject
איך היה בטיול? כיף!! רק תזכירי לי איפה היינו?

# data[].attributes.body
התמונה העירה בכולנו תחושה של כיף ורצון להיפגש במציאות. ריגוש שהוא בבחינת איכות ללא שם

# data[].attributes.headline
יש לנו עיניים בגב!

# data[].attributes.subject
יש לנו עיניים בגב!

# data[].attributes.body
אני מתבוננת בתמונה שלוראן ערכה, וישר קופצת לי התיאורייה של פוקו על נוכחות המבט המפקח.

# data[].attributes.headline
תבנית המדרגות

# data[].attributes.subject
תבנית המדרגות

# data[].attributes.body
יירידה במדרגות, עלייה במדרגות.
יש תבנית למדרגות, אבל ויש תבנית גם של ירידה במדרגות, ויש תבנית של עלייה במדרגות.

ירידה כסיום או כהתחלה?
עלייה כהתחלה או כסיום?

עוד תבנית: מדרגות רחבות. וכנגזר מכך, תבנית עלייה במדרגות רחבות ותבנית ירידה במדרגות רחבות.

העלייה במדרגות רחבות יש בה מן הטקס, אתה מרגיש נצפה. גם בירידה, זה סוג של מחווה גרנדיוזית.  במיוחד אם אתה לבד במדרגות, וכמובן בתלות בכמה אנשים יש בסביבה. ובאיזה מרחק אתה מהם.

גם כאן, איכות ללא שם, מדרגות רחבות. תחושת הנצפות בפעולה יומיומית רגילה אמנם הופכת אותך למודע ל"עין המפקחת", אבל גם מאפשרת לך לשחק קצת בתפקיד האובייקט הנצפה. כמו שמאיר אריאל כתב, עם קצת טקס בישבן.

# data[].attributes.headline
מתיחת גבולות תבנית ארוחת הבוקר

# data[].attributes.subject
מתיחת גבולות תבנית ארוחת הבוקר

# data[].attributes.body
מה בין ארוחה לארוחה. מה האיכות ללא שם במפגש אנושי לעומת מפגש זום.

התחושה של החשיפה לעיניים סמויות בזום (למרות המרחק הפיזי הרב) לעומת הנוחות שבקשר עין מגע ריח שמיעה במפגש האנושי (אין תחושה שלחשיפה למרות המרחק האפסי).

תחושת החשיפה היא גם פונקציה של מידת השליטה שלך על  פעולת הצפייה. במפגש זום אתה האובייקט של הסובייקטים שצופים בך מרחוק. אתה דמות שטוחה תרתי משמע, קלה לקטלוג, להצמדת תווית.

הטווח האינסופי שבמפגש הזום יוצר ניכור ובדידות לעומת התחושה בטווח האישי בארוחה המשפחתית.

# data[].attributes.headline
ארוחת בוקר : הכי

# data[].attributes.body
ארוחת בוקר :
הכיסאות כבר שמורות מחכות לאורחים אני אשמח לראות את כולם על השולחן אצלי בבית ,לראות ולטעום את האוכל המיוחד שלנו עד כמה שהיא פשוטה אבל טעימה ברוך הבא לכולם ( לפת לבנה )

# data[].attributes.headline
פעם היה פופולרי לפסל

# data[].attributes.body
פעם היה פופולרי לפסל פרוטומה . תפס פחות מקום בשטח ולקח הרבה פחות זמן לפסל.
היום כולנו מכירים רק את הפרוטומות של הקולגות שלנו. אין לנו מושג איך נראה ההמשך שלהם. מה הגובה שלהם. מה הנפח שהם תופסים בחלל. כרגע הנפח שלהם דו מימדי ונשאר בגבול המסך וכל השאר נתון לדמיון שלנו.

# data[].attributes.body
כמה סימבוליות יש בסצינות של מדרגות בסרטים. ניצחון, שיגעון, אהבה, מעמד כלכלי, בילבול, מיקוד, יאוש, מוות

# data[].attributes.body
ארוחת הבוקר שלי היא כוס קפה שנמשכת ארוכות לתוך שעות הבוקר המאוחרות. לעיתים אני מכינה לעצמי קפה בשעת בוקר מוקדמת עם עיניים חצי עצומות, מספיקה לשתות רק לגם אחד, מניחה את הכוס, ושוכחת אותה איפשהו בבית. אני נזכרת בה רק בין משימות וגם אז רק לוגמת, מניחה אותה איפשהו וחוזר חלילה. הטבעות שמשאירות חותם בתוך כוס הקפה מזכירות לי כמה זמן עבר מאז שהכנתי אותה. כששלוות הבוקר משתלבת לי עם שלוות הצהריים זוהי עבורי איכות ללא שם.

# data[].attributes.body
קיר גדול עם ציור קטן שמאחורי התמונה עומד אובייקט שמשקף המדינה שלנו בתקופת קורונה והציור החופשי שאתם רואים משקף את הסיבוכים והבלבולים שאנו עוברים כאזרחים לא יודעים לכוון עצמנו ואיך ומתי יוצאים מהמגפה הזו תליתי את התמונה בחדר הישיבה שלנו בבית מתחילת המגיפה וכל יום מסתכלת עליה ומנסה לפרש אותה בצורה חיובית ועד היום לא הצלחתי.

# data[].attributes.headline
מערכת יחסים :זה 

# data[].attributes.body
מערכת יחסים :
זה הדבר הכי חשוב בתקופה שאנו עוברים להיות בקשר אחד עם השני לא בהכרח קשר פיזי כמו פגישות בזום גם טוב

# data[].attributes.headline
מדרגות, מובילות לחור שחור. קטע סאונד

# data[].attributes.subject
מדרגות, מובילות לחור שחור. קטע סאונד

# data[].attributes.headline
תבנית יחסים - קבוצה 5

# data[].attributes.subject
תבנית יחסים - קבוצה 5

# data[].attributes.body
מצחיק שדווקא המרחב הסוציופוגאלי שאנחנו מחויבים לו לאור המגיפה גורם לצורך ורצון גדולים יותר למפגשים במרחבים סוציופטאלים.
ושכרגע מפגש במרחב פתוח הופך להיות הכי סוציופטאלי שאפשר.

# data[].attributes.headline
טקס- ארוחת בוקר

# data[].attributes.subject
טקס- ארוחת בוקר

# data[].attributes.body
יש לנו תבנית שחוזרת על עצמה, תמיד בבוקר יש יום שבת אודי, בנזוגי, אומר לילדים: "היום הכנתי לכם חביתות, איזה כיף" והם עונים לו: "לא נכון, הכנת פנקייק שוקולד".
אז הזמנתי את כל החברים ה"זומיים" שלי לארוחת פנקייקים עם שוקולד (ואפילו חתכתי לנו פירות). מעולם לא נפגשנו באמת אז ערכתי את הצלחות כפי שאני מכירה אתכם: כל אחד קיבל את השם שלו כמו שהוא מופיע בזום ואת האפשרות להשתיק את עצמו או להעלם.

# data[].attributes.headline
משהו שמצאתי ברשת והת

# data[].attributes.body
משהו שמצאתי ברשת והתחברתי אליו... איך הכל נשאר וירטואלי. איך הצורך בחיבוק אמיתי מתעצם.

# data[].attributes.body
החלוקה לקבוצות היתה רנדומלית, לא הכרנו לפני כן ולא בחרנו את חברי הקבוצה. כבר מהרגע הראשון היה ברור שיש פה קליק. כל אחד ואחת מאיתנו הגיע ממקום אחר בארץ וממקום אחר בחיים. אבל נרקמה לה מערכת יחסים מופלאה, בה יש מקום להמון הומור ויחד עם זאת לחשיבה אנטיליגנטית ופורה. בחרנו כקבוצה לדמיין ולשיים את מערכת היחסים בינינו. זו פעם ראשונה בה אני מכירה אנשים חדשים רק מהכתפיים ומעלה כאשר שאר הגוף נותר אילם. יצרתי דימוי שלנו בפלטפורמה היחידה בה הכרנו ובה אנו מתקיימים, שם יש צבעוניות והתרחשויות. כל היתר נעלם.

# data[].attributes.attachment_link.title
קורס ורד-משימה קבוצתית-01

# data[].attributes.headline
מרטין VS נאורה

# data[].attributes.body
מרטין VS נאורה

# data[].attributes.attachment_link.title
קורס ורד-משימה קבוצתית-02

# data[].attributes.body
לוראן VS חן

# data[].attributes.attachment_link.title
קורס ורד-משימה קבוצתית-03

# data[].attributes.headline
שרון VS שרון

# data[].attributes.body
שרון VS שרון

# data[].attributes.attachment_link.title
קורס ורד-משימה קבוצתית-04

# data[].attributes.body
צילום מסך מזויף מהפייסבוק (הודבק מעל התמונה המקורית של חמשת הבנות האמיתיות בטיול)

# data[].attributes.body
בימי קורונה שבהם לא יוצא לנו להיפגש כמעט עם חברים, אני מוצאת שהחברים שאני כמעט הכי בקשר איתם הם חברי הקבוצה. התחושה היא שהמפגשים הם מעבר לפגישות זום למטרת לימודים, אני ממש מרגישה שאני במפגש חברתי נעים, מצחיק, מפרה ומהנה. הטריטוריה הוירטואלית מרגישה עבורי קרובה פיזית כמו הטווח האינטימי בטריטוריית הגוף של אדוארד הול.

# data[].attributes.body
כל הקירות אצלי בבית לבנים. אין לי אפילו תמונה אחת. לעיתים אורחים מעירים לי, אבל זה הבית שלי וכך אני. מוזרה שכמוני, הרי אני מעצבת ואיך זה שהבית שלי נטול עיצוב? אני מרגישה צורך לתרץ שהסנדלר הולך יחף ועדיין לא החלטתי איזה סגנון עיצוב מתאים לי. אבל האמת היא שאני אוהבת לבן. אני אוהבת נקי.
https://www.youtube.com/watch?v=BQ0ZyKg0f60&feature=youtu.be

קיר בשבילי הוא לא רק פיזי אלא גם וירטואלי. כמו לוח הפדלט שכרגע אני כותבת בו. אני רואה בו קיר שעליו אנחנו מדביקים הגיגים ותמונות. כמו פתקיות "פוסט איט" במציאות.

# data[].attributes.headline
תגובות לסרטון

# data[].attributes.subject
תגובות לסרטון

# data[].attributes.body
מה מייצג החלון ומה מייצגת הדלת?

# data[].attributes.headline
שיר שהוקלט בחדר מדרג

# data[].attributes.body
שיר שהוקלט בחדר מדרגות בשביל לקבל את האפקט של ה"הד". אפשר לשמוע את התיפוף העמום שהוא כתוצאה מהכאה חזקה בחלק הנוצר באמצע סבב המדרגות

# data[].attributes.body
במסגרת התרגיל יצא לי לעלות בפעם הראשונה במעלה גרם המדרגות בבניין שלנו. אנחנו גרים בקומה חמישית מתוך שבע. לעיתים תהיתי מה יש למעלה אבל לעולם לא היה לי רגע פנוי או מטרה בשביל לחקור את העניין.

בן אדם
עלה למעלה עלה
עלה למעלה עלה בן אדם
עלה למעלה עלה

כי כח עז לך יש לך כנפי רוח
יש לך כנפי רוח כנפי נשרים אבירים
אל תכחש בם פן יכחשו בך
דרוש אותם דרוש בן אדם ויימצאו מיד

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
אליאנס חיפה פסלים סביבתייפ בסקצ'אפ

# data[].attributes.headline
תבנית מרחבית - מדרגה

# data[].attributes.subject
תבנית מרחבית - מדרגה

# data[].attributes.body
מול כל הדרמה שקורית במרחבי מדרגות בסרטים ובאומנות לי יש מדרגה אחרת. בלי דרמות, בלי שינויי מעמדות כלכליים, בלי שיגעון, פשוט בשביל שנוכל להגיע גבוה. כל כך בנאלי להיות הגדרה מילונית.
רקע - בן זוגי, בנותיי ואני נמוכים. אז בשביל שנוכל להתגבר על המכשול יש לנו מדרגה ניידת. בבית אחר אולי היא סתם תהיה "שרפרף" אבל אצלנו יש לה חשיבות אדירה. בלעדיה לא נוכל להגיע. היא עוזרת לנו להרחיב את המרחב האנכי בבית.

# data[].attributes.headline
היה לי מן רגע אאוריקה משעשע - אנחנו מועדון ארוחת הבוקר!

# data[].attributes.subject
היה לי מן רגע אאוריקה משעשע - אנחנו מועדון ארוחת הבוקר!

# data[].attributes.body
בלי לשים לב הסרט הזה הוא  אנחנו. 5 אנשים שנקלעים בעל כורחם לחלל סגור (שמוגדר ע"י קירות כמובן). מערכת היחסים שנוצרת בינהם ואפילו התייחסות למדרגות.
אז החלטתי שכך אני מגישה לכם את ארוחת הבוקר - מוזמנים לצפות איתי בסרט מרחוק ולהצטרף למועדון :)
שרון

# data[].attributes.headline
אובייקט - קיר

# data[].attributes.subject
אובייקט - קיר

# data[].attributes.body
הגיף נוצר מתמונות של כל הקירות בבית שלי. השיטוט מעגלי. אינסוף קירות שמקיפים אותי מכל הצדדים.
בדיוק דיברנו על זה בקבוצה שעכשיו בתקופת הסגר פתאום רואים את הקירות. את כל הסדקים והפגמים הקטנים שלא ראינו בזמן שיגרה. אני קצת אוהבת את זה שמחייבים אותי להישאר בתוך הקירות שלי. אני באמת מרגישה בטוחה בתוכם. הם מכילים אותי. אני אוהבת אותם.
שרון

# data[].attributes.headline
מדרגות :התמונה מ

# data[].attributes.body
מדרגות :
התמונה משקפת אותי באופן  אישי לתחילת חיים חדשים רעיון מזה התמונה של המדרגות עם המראה זה מזכיר לי את היום הראשון שעמדתי מול המדרגות האלו והתחלתי לחשוב על חיים חדשים (נישואים ).
בין כל תקופה לתקופה אני עומדת מול המדרגות וממשיכה לחשוב על העתיד וכמה מדרגות עליתי ואני בודקת עצמי אם עליתי עוד דרגות או שאני באותו מקום מתחילה לחשוב בצורה אחרת ואם הגעתי למטרות שלי ( כל עליה במדרגה אחת זה נחשב שיפור )

# data[].attributes.body
בסרט ביטלג'וס יש קטע שבני הזוג פותחים את הדלת ונופלים החוצה מביתם למדבר שורץ תולעי חולות מפלצתיות. הם רצים חזרה לדלת ונכנסים לבית הבטוח שלהם.
הסצינה שבה רואים אותם בעולם האחר ורק הדלת מרחפת ללא הקירות ממחישה בעיני את הקיר ללא קיר.
גם מבחינתי מה שנמצא בין קירות הבית שלי זה המקום הבטוח והמוכר והחוץ הוא  המפחיד. כל יציאה החוצה מהגבולות הבטוחים שהקירות שלי מסמנים עבורי הם יציאה לעבר הלא נודע. הרפתקאה.
שרון