# data[].attributes.body
I spent the year in Israel the year prime minister Rabin was assassinated. I was post high school studying in yeshiva in Jerusalem for the year. I remember we were on a tiyul and we were on the bus going back home. We were a bus load of girls chatting and giggling. All of the sudden the bus driver let out a scream, said something to the chovesh next to him and it turnkey into broken telephone. By the time we got the message in the back of  the bus it had gotten silent. Everyone was in shock, I’m not sure how the bus driver got us back to school. It was a very hard time, was extremely hard to process. But for just a minute we felt a part of our people’s history. Our school was right across from har herzel, and from our mirpeset we watched a part of the procession. All along girls were crying, questioning.. no one really knew where to turn. We had one pay phone foe 80 girls so it was hard to connect with our families. We grew closer together as we mourned and tried to make sense of a crazy time.
Rena Cohen

# data[].attributes.headline
I was 12 and my parents, my brother, and I were living in Haifa. We had immigrated to Israel from Russia only five years earlier. It was a really difficult move and for the first number of years, we didn’t really know our place in our new home. But things began to improve for immigrants like us: we learned Hebrew, my parents found great jobs, it became easier to make friends. But even more than that: the promise of peace was in the air. Rabin embodied that promise and we loved him for it. Loved him and respected him tremendously. We saw him as a man who could face an enemy with dignity, extend a hand, not because extending it was easy, but because it was supposed to bring better things to his people, and to the people on the other side of the divide. Rabin symbolized the eventual end of bombs, the end of keeping gas masks handy and maybe, eventually, the end of long army service. Israel was on the cusp of turning a page. And then in one moment - one premeditated, awful, ugly moment- it was all over. A gunman, a fellow Jew, killed not just the man, but  the dream of an entire generation. I remember sitting on the couch, numb, watching TV in utter disbelief. The worst were my parents’ pained faces. My parents were born and raised in the Soviet Union; their lives were hard and they had first hand experienced with a lot of uncomfortable history. And yet what happened that night cut deep. Eventually they sent me to bed, but I couldn’t sleep and got up in the middle of the night to find out that that worst had come to pass, that even the best Israeli doctors can’t undo some evils. The rest of the night was filled with tears as were the following days. It felt like we had lost a close member of the family. And the fact that he was taken by one of our own was almost as tough as the loss itself. Rabin’s murder tore the country apart, and yet Israelis felt both fractured and united in our grief. Images of his devastated family broke my heart. Rabin was a complicated, imperfect man. He was a Jew, a soldier, a family man, an intellectual and a politician. Ultimately, he was a Leader with a capital “L”: a man who almost never put political calculations above what he thought would be good for his country. He was a visionary who could see beyond himself, beyond his generation of old,  wisened cynical soldiers, right into a future that looked better and safer not just for his own, but for the “other”. I’m still so sad every time I hear his name mentioned. He almost changed the world. Almost.

# data[].attributes.subject
I was 12 and my parents, my brother, and I were living in Haifa. We had immigrated to Israel from Russia only five years earlier. It was a really difficult move and for the first number of years, we didn’t really know our place in our new home. But things began to improve for immigrants like us: we learned Hebrew, my parents found great jobs, it became easier to make friends. But even more than that: the promise of peace was in the air. Rabin embodied that promise and we loved him for it. Loved him and respected him tremendously. We saw him as a man who could face an enemy with dignity, extend a hand, not because extending it was easy, but because it was supposed to bring better things to his people, and to the people on the other side of the divide. Rabin symbolized the eventual end of bombs, the end of keeping gas masks handy and maybe, eventually, the end of long army service. Israel was on the cusp of turning a page. And then in one moment - one premeditated, awful, ugly moment- it was all over. A gunman, a fellow Jew, killed not just the man, but  the dream of an entire generation. I remember sitting on the couch, numb, watching TV in utter disbelief. The worst were my parents’ pained faces. My parents were born and raised in the Soviet Union; their lives were hard and they had first hand experienced with a lot of uncomfortable history. And yet what happened that night cut deep. Eventually they sent me to bed, but I couldn’t sleep and got up in the middle of the night to find out that that worst had come to pass, that even the best Israeli doctors can’t undo some evils. The rest of the night was filled with tears as were the following days. It felt like we had lost a close member of the family. And the fact that he was taken by one of our own was almost as tough as the loss itself. Rabin’s murder tore the country apart, and yet Israelis felt both fractured and united in our grief. Images of his devastated family broke my heart. Rabin was a complicated, imperfect man. He was a Jew, a soldier, a family man, an intellectual and a politician. Ultimately, he was a Leader with a capital “L”: a man who almost never put political calculations above what he thought would be good for his country. He was a visionary who could see beyond himself, beyond his generation of old,  wisened cynical soldiers, right into a future that looked better and safer not just for his own, but for the “other”. I’m still so sad every time I hear his name mentioned. He almost changed the world. Almost.

# data[].attributes.headline
אירנה נחמני, הייתי חיילת באותה התקופה, אני זוכרת את הרגע כאילו הוא היה אתמול, בהתחלה הכל היה עמום, ואז הגיע הרגע שהודיעו שרבין נרצח. הבית נהיה שקט, היה הלם מוחלט, מהחלונות החלו לשמוע צעקות, צרחות של אנשים למשמע הבשורה. למחרת חזרתי לבסיס, ובכל המשרדים הטלוויזיה דלקה ו אנשים בכו, ללא קשר לדרגה, גיל או מגדר. ברחובות אנשים בכו כולם ימין, שמאל פשוט כולם, היתה מן הרגשה של אבל לאומי, היה הלם, שוק. 

# data[].attributes.subject
אירנה נחמני, הייתי חיילת באותה התקופה, אני זוכרת את הרגע כאילו הוא היה אתמול, בהתחלה הכל היה עמום, ואז הגיע הרגע שהודיעו שרבין נרצח. הבית נהיה שקט, היה הלם מוחלט, מהחלונות החלו לשמוע צעקות, צרחות של אנשים למשמע הבשורה. למחרת חזרתי לבסיס, ובכל המשרדים הטלוויזיה דלקה ו אנשים בכו, ללא קשר לדרגה, גיל או מגדר. ברחובות אנשים בכו כולם ימין, שמאל פשוט כולם, היתה מן הרגשה של אבל לאומי, היה הלם, שוק. 

# data[].attributes.headline
לאה שרף סבתא של נויה

# data[].attributes.subject
לאה שרף סבתא של נויה

# data[].attributes.body
ימים ספורים לפני רצח רבין, חזרנו מטיול בסין. בערב ההוא ישבנו אצל תמי ז"ל  ואבי וצפינו בתמונות שצילמנו בטיול. זה היה סרט ולכן לא ראינו את השידורים. פתאום מופיע גל הבן שלהם שהיה בבית הסמוך אצל חבר ובהיסטריה אמר  עזבו את הסרט אתם לא יודעים מה קרה. כל זה היה עדיין בקטע של אחרי הירי וההובלה של רבין לבית החולים. היינו בשוק!!!  תוך כדי השידור היו הרבה פרשנויות ,הלם טוטלי , המון רב  התקבץ באיכילוב היו תגובות איומות. היה שם הבר המזכיר של רבין ורופאים מתוך המיון שדיווחו על מצבו הקשה. היה מתח רב ולא לקח הרבה זמן עד שאיתן הבר יצא עם הצהרה על מותו של רבין. אהרון ברנע פרשן הטלויזיה ששידר את הארוע נחנק מבכי כמוהו כולם בכו צעקו ולא האמינו למה שקרה.  היתה הרגשה איומה!!! גם אנחנו בבית היינו בהלם עם דמעות בעיניים. הלך לנו יחד עם רבין חזון השלום.זה היה נורא. לתמי ואבי היתה שכנה חברה טובה שלהם שהיתה ימנית קיצונית והשתתפה בהפגנות נגדו. פתאום נכנסה בצעקות שמחה וריקוד. הרגה אותנו. מיותר לציין שמאז היה לי קשה להסתכל עליה. כל האוירה במדינה השתנתה מתקווה גדולה לשלום לאבל כבד ואיבוד התקווה.

# data[].attributes.headline
אושרה תורג'מן מספרת:

# data[].attributes.subject
אושרה תורג'מן מספרת:

# data[].attributes.body
זה היה מוצאי שבת, הבת הגדולה שלי ישנה בחדרה, בעלי עבד במשמרת ערב בחברת החשמל  ואני הייתי לבדי בסלון מנמנמת מול הטלויזיה, כשלפתע הפסיקו את התכנית בטלויזיה והודיעו שירו ברבין, התעוררתי מייד התישבתי על הכורסא ונדבקתי לטלויזיה לא האמנתי שדבר כזה קורה לנו במדינה שלנו, לא יכולתי לחשוב שיהודי ירצח ראש ממשלה, זה פשוט לא נתפס, וכשאיתן הבר הודיע ״מדינת ישראל מודיעה בתדהמה  וביגון קודר על מותו של ראש הממשלה….״ בכיתי כמו תינוקת,  מיד התחילו טלפונים של בני משפחה וחברים אחד לשני וכולנו היינו שבורים כאילו איבדנו אבא זה היה מוצש נוראי, לא ישנו כל הלילה ולמחרת הגענו לעבודה, היתה הרגשה כאילו העולם עצר מלכת,  כולנו היינו באבל אף אחד לא הצליח לעבוד פשוט ישבנו ולא עשינו כלום.
לנצח המוצש הזה יזכר לי.

# data[].attributes.headline
הייתי בסרט עם חברים טובים.

# data[].attributes.subject
הייתי בסרט עם חברים טובים.

# data[].attributes.body
בהפסקה של הסרט נכנס מישהו לאולם וצעק "ירו ברבין"!
כולם היו בהלם.
לא ידענו אם זאת התנקשות של טרור או משהו אחר. כשהבנו שזה היה יהודי דתי שירה בו היינו בשוק....אח"כ הגיע הכעס ואחכ ההבנה שהרגו לנו אבא.

# data[].attributes.headline
היית כשנה לאחר שירות צבאי, ואותו הערב  הייתי במסעדה עם חברים.       חגגנו מסיבת שחרור של חבר משירות צבאי לאחר שירות מאתגר בלבנון. 

# data[].attributes.subject
היית כשנה לאחר שירות צבאי, ואותו הערב  הייתי במסעדה עם חברים.       חגגנו מסיבת שחרור של חבר משירות צבאי לאחר שירות מאתגר בלבנון. 

# data[].attributes.body
את הידיעה  קיבלתי כאשר נכנסו מספר חברים לרכב בסוף הערב בדרך הביתה. שמענו ברדיו בחדשות שירו בראש הממשלה בעצרת בכיכר מלכי ישראל בתל אביב אף אחד לא האמין שזה נכון כולם אמרו שזה בטח טעות. בדרך ברמזורים שעצרנו ראינו אנשים ברכבים שגם לא קולטים ומאמינים שזה נכון.
איזה אדם נורמלי היה. קולט דבר שכזה?
מיהרנו הביתה לראות בטלוויזיה  שידורים מהכיכר ומבית החולים וכאשר  יצא ההודעה רישמית של איתן הבר מנהל לשכת ראש הממשלה יצחק רבין " ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה" נפל דבר בישראל.... קולות השבר  מסביב נשמעו בכל השכונה.
אוירה של עצב  ירדה על כולם כותרות העיתונים בבוקר היו קשות
שידור טקס הלוויה מהר הרצל היה קשה מאד.
אומנם היו אז מחלוקת מאד קשות בעם בעקבות הסכמי אוסלו.
אבל אף אחד לא חשב שאדם בישראל יקום וירצח ראש ממשלה.
לאחר הרצח  כולם דיברו על המחלוקות בעם בני הנוער היו בכיכר סביב נרות
ונערכו מפגשים בין בני נוער מרקעים שונים.
לי חשוב להגיד כן היה קיטוב בעם הייתה עוינת וגם אני הרגשתי כך ביחס שקיבלתי מאנשים בגלל שאני עם כיפה
תמיד יש שוני בין ימין לשמאל מותר ורצוי להתווכח ומותר לחשוב שונה.
אסור שאדם שחושב בצורה שונה ירים יד על חברו בגלל דעות שונות יש לכבד את השונה יש לכבד את הדמוקרטיה

# data[].attributes.headline
הייתי בבית הורי, ישנתי.  התעוררתי  לתוך רעש ומהומה.  אימי צעקה שירו ברבין.  בהתחלה   זה לא נתפס, נשמע דמיוני, כמו מתוך  כתבה על מהפכות במדינה זרה. אני מטלפן לחבר טוב  שהלך לעצרת , הוא כבר הספיק לחזור לביתו( לא  היו סוללרים). החבר  בבכי  מספר שכבר שמע.  תחושות קשות , אנחנו מתקשים להאמין שזה קרה.  למחרת כולם דבוקים לטלויזיה,  לא  הולכים לעבודה. לוקח כמה ימים לעקל  מה קרה.   אבל לא ממש. 

# data[].attributes.subject
הייתי בבית הורי, ישנתי.  התעוררתי  לתוך רעש ומהומה.  אימי צעקה שירו ברבין.  בהתחלה   זה לא נתפס, נשמע דמיוני, כמו מתוך  כתבה על מהפכות במדינה זרה. אני מטלפן לחבר טוב  שהלך לעצרת , הוא כבר הספיק לחזור לביתו( לא  היו סוללרים). החבר  בבכי  מספר שכבר שמע.  תחושות קשות , אנחנו מתקשים להאמין שזה קרה.  למחרת כולם דבוקים לטלויזיה,  לא  הולכים לעבודה. לוקח כמה ימים לעקל  מה קרה.   אבל לא ממש. 

# data[].attributes.body
יואב דרייאר.

# data[].attributes.body
I planned to be there that day but I couldn’t because I was in a military reserved forces service duty in Hebron. It was a nice day. When we heard that so many people came to support the peace efforts in Tel Aviv, there was hope to better days. In the night we watched a football game and then we heard that something happened and Rabin was shoot. A little bit later we understood that he was murdered. The hope was gone. The country has change for ever. Several days later we saw the funeral on TV. It seems that everyone were sed. Few weeks later I went to the memorial ceremony in the same place were he was murdered. Many sad people.

# data[].attributes.headline
הייתי קצין בחיל האוויר באותה תקופה. התכוונו, חברה שלי באותם ימים, ואני, ללכת לכיכר, לעצרת התמיכה בשלום, אבל בסוף לא הסתדר. קיבלנו את הבשורה המרה בבית. מעבר לשוק הראשון, אני זוכר את עצמי עושה קניות בסופר מאוחר בלילה יומיים שלושה לאחר הרצח, ברמקולים של הסופר השמיעו משום מה את ההספד של נועה רבין. הייתי קרוב לדמעות באמצע הקניות בסופר.

# data[].attributes.subject
הייתי קצין בחיל האוויר באותה תקופה. התכוונו, חברה שלי באותם ימים, ואני, ללכת לכיכר, לעצרת התמיכה בשלום, אבל בסוף לא הסתדר. קיבלנו את הבשורה המרה בבית. מעבר לשוק הראשון, אני זוכר את עצמי עושה קניות בסופר מאוחר בלילה יומיים שלושה לאחר הרצח, ברמקולים של הסופר השמיעו משום מה את ההספד של נועה רבין. הייתי קרוב לדמעות באמצע הקניות בסופר.

# data[].attributes.body
שוק חיי.
ישבנו ובכינו כמו שתי ילדות קטנות.
אין בכלל ספק שזה היה הארוע ה"לא-אישי" הכי משמעותי בחיי הבוגרים.
נותרה לי טראומה של ממש מהרצח,
חמור מכך, נותרה לי טראומה מכך שהרוצח השפל השיג את מטרתו, ותהליך השלום אכן נעצר לשנים רבות.
זה קרה בגלל האיש העלוב המושחת והמסית שניצח את הבחירות הבאות, ושאינו ראוי אפילו שאזכיר כאן, בדברים שאני כותב לזכר יצחק רבין, את שמו.

לנצח אזכור את רבין כמנהיג דגול, אחד הדגולים שהיו כאן.

ולרוצח השפל, אני מבטיח, אעשה כל מה שאזרח יכול לעשות במדינה דמוקרטית כדי שלעולם, לעולם!
לא תראה את אור השמש שלא דרך סורגים.

# data[].attributes.body
סבתא של דנה קריספין מספרת.: הייתי  בבית שמעתי חדשות שהוא נפצע וכנראה ערבי פגע בו.אחר העוזר שלו בבית חולים לכל הקהל  שהצטופף צעק ! רבין  ראש הממשלה נפטר  וגם המשטרה תקנה שהיורה הוא ישראלי סטודנט  באוניברסיטת בר אילן.כולם בכו כולם. סבא אלברט שמע  באפריקה בחדשות והתקשר אלי כי לא האמין שזה נכון.מאוד הצטער ממש בכה מצער.ימים ארוכים לא האמנו שזה קרה לנו.

# data[].attributes.body
עמית ואילת קריספין ישבנו בבית וראינו את העצרת,היינו בשוק, עד כמה אנשים ילכו רחוק עבור דעה, השיסוע מאס והקרע בחברה הישראלית
לעולם לא התאחו. יש את החברה הישראלית והזירה הפולטית לפני רצח רבין ואחרי, היתה תקווה של שתיקה אבל בשנים האחרונות  הגזענות הרימה ראש
ואנשים של כהנא נראים ונשמעים בכנסת ישראל, וחבל, עלתה אז השאלה האם לגזור עונש מוות און לא,
פחדו שיגאל עמיר יהפוך להערצה, לדעתי טעו.
עמית  אבא שצ דנה עבד במשרד זליגמן עורך דין צעיר אצל בכיר עורכי הדין בארץ אלי זהר, והיה העורך
והוא הגן על השבכ ועל כרמי גילון ראש השבכ דאז
על תפקודם ברצח רבין ובריא הייטב בכל הפרשה

# data[].attributes.body
הייתי בבית, יום לפני יום הולדת 5. ההורים שלי ארגנו מסיבה מיוחדת ואני מאוד התרגשתי לקראתה. אני זוכרת איך ההורים שלי העירו אותי ואת אחי באמצע הלילה כדי להסביר לנו מה קרה ולמה מבטלים את המסיבה. אני זוכרת איך כל החודש שאחרי הרצח (שבתור ילדה בת 5 זה הרגיש כמו נצח) ההרגשה הייתה בכל מקום של אבל. הייתה הרבה פחות מוסיקה בגן, ברחוב ובגני המשחקים. הרבה מבוגרים הסתובבו עם הבעה רצינית במקום פנים מחוייכים. אפילו שלא הבנתי את כל ההשלכות, הרגשתי שכל האנשים סביבי בהלם.

# data[].attributes.body
רצח רבין זעזע את החיים שלי באופן דרמטי… בערב ההוא, שלעולם לא אשכח, ישבנו עם זוג חברים טובים בבית קפה בתל אביב. היינו צעירים בשנות העשרים, ללא ילדים והעתיד נראה מאוד אופטימי. לפתע שמענו עוד ועוד סירנות. די מהר הבנו שהכל השתנה ושיצחק רבין נרצח ע״י יהודי. מהרגע שחזרנו הביתה נצמדנו למסך הטלביזיה ונשארנו ערים כל אותו הלילה. למחרת לא הלכתי לעבודה. לא הפסקתי לבכות. הבנתי, למרות גילי הצעיר, שדבר קשה מאוד קרה לעם ישראל. לצערי, תחושותי התגלו מוצדקות. הרצח שינה את אופיה של המדינה ושינה עמוקות את מארג החיים הפוליטי - מדיני - חברתי במדינה האהובה שלי. אני מקווה שיגאל עמיר לא ידע עוד יום חופש אחד בחייו וישלם על מעשיו עד יום מותו.