# data[].attributes.body
Els Romans són de Roma

# data[].attributes.body
g
r`ñ´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´´

# data[].attributes.attachment_link.title
Imperi Romà - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
L' imperi Romà, successor de la República Romana, va controlar el món mediterrani i bona part de l' Europa occidental a partir del segle I. L'últim emperador de la part occidental de l'Imperi va ser deposat el 476. La part oriental va anar perdent territori, però va subsistir ininterrompudament fins al 1453, quan els turcs otomans van prendre Constantinoble.

# data[].attributes.attachment_link.description
4 de setembre - Imperi Romà: Ròmul August esdevé el darrer emperador de l' imperi Romà d'Occident en ser deposat per Odoacre, el qual es proclama rei d'Itàlia.

# data[].attributes.body
L'edat antiga o antiguitat és el període de la història entre el naixement de l'escriptura i la caiguda de l'Imperi romà el 476, 

# data[].attributes.body
Koe
Mrm

# data[].attributes.body
La civilització romana va marcar un abans i un després a la història de la humanitat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Xina

Tipus

Regió cultural , regió dividida i pannacionalisme

Epònim

estat de Qin, Estat de Chu, Yelang , khitan, Estat de Jin, tabgatch, Dahe (en) , dinastia han, Wei del Nord, Rinan (en) , Qi i Chengdú

Continent

Àsia

Format per

La Xina (en xinès simplificat 中国, en xinès tradicional 中國, en pinyin Zhōngguó, literalment 'el País del Mig') és un territori històric asiàtic d'orígens mil·lenaris que va ser un puntal de saviesa en l'antiguitat. Es pot reconèixer una Xina estricta envoltada dels territoris d'altres ètnies, sotmeses al poder central.

Actualment, hi ha dos estats xinesos:

La República Popular de la Xina (Zhōnghuá Rénmín Gònghéguó, 中华人民共和国 en escriptura simplificada i 中華人民共和國 en la tradicional), que agrupa la immensa majoria dels territoris tradicionals xinesos al continent asiàtic, i també alguns altres territoris sota la seva jurisdicció que no són nacionalment xinesos (com ara el Tibet, el Xinjiang o la Mongòlia Interior, entre d'altres).

La República de la Xina (Zhōnghuá Mínguó, 中华民国 en escriptura simplificada i 中華民國 en la tradicional), que agrupa l'illa de Taiwan i algunes de menors. Encara que és un estat de facto, no està reconegut com a tal ni per les Nacions Unides ni per gairebé cap altre estat.

Ubicació de la Xina al món

Ubicació de la Xina a Àsia

Els xinesos poden ser:

Un habitant de la República Popular de la Xina, incloses les regions especials de Hong Kong i Macau, o bé de la República de la Xina, des del punt de vista jurídic.

El Zhonghua minzu, que es pot traduir per nació xinesa, és un concepte supraètnic que inclou els han, els hui, els zhuangzu, els zangzu i altres grups ètnics establerts dins dels límits de la Xina de la dinastia Qing (1644-1911). Aquesta definició també inclou la majoria de xinesos d'ultramar, anomenats .

Una persona d'ètnia han sovint és anomenada "xinesa" o "d'origen ètnic xinès" als països occidentals, tot i que aquest ús és políticament incorrecte pel fet que exclouria la resta de ciutadans d'origen xinès. Cal tenir en compte que alguns xinesos d'ultramar no necessàriament s'identifiquen amb la República Popular de la Xina, perquè en realitat es tracta de no xinesos assimilats a la cultura xinesa, de manera que aquest terme deixa de tenir caràcter ètnic. Fins i tot, estudis d'ADN han demostrat que els xinesos han no són un grup ètnic homogeni, sinó una amalgama de diversos pobles.

Són molts els factors que cal tenir en compte en decidir si una persona és o no xinesa. A banda de la nacionalitat (raons legals), el lloc de residència (factors geogràfics), l'ètnia (raons biològiques), i l'ascendència (factors històrics i genealògics), d'altres com ara el reconeixement i la identificació de cadascú com a xinès (i amb altra gent) també és important.

Civilització xinesa

Una funció d'òpera xinesa (òpera de Beijing), un dels molts aspectes de la cultura xinesa tradicional

Xina és, potser, la civilització viva més antiga del món. El país abasta una amplíssima regió geogràfica amb costums i tradicions que canvien enormement d'unes províncies a altres. La cultura xinesa és un terme ampli que es fa servir per a descriure les bases culturals, fins i tot entre regions xinoparlants fora del continent xinès. Ha estès la seva influència als països del seu entorn ( Japó, Corea, Vietnam ...) en termes d'arquitectura, cal·ligrafia, filosofia, etc.

Alguns dels exponents de la cultura xinesa són la seva mitologia, la seva filosofia, la seva música i el seu art.

Xina fou el bressol de dos importants corrents filosòfics: el confucianisme i el taoisme. Aquesta cultura també va adoptar el budisme, i donà origen al budisme chan, més popularment conegut a Occident en la seva versió japonesa, el zen. La música xinesa utilitza el bambú (竹 zhú) per a fabricar flautes i caixes.

El xinès (汉语/漢語, 华语/華語, o 中文; pinyin: hànyǔ, huáyǔ, o zhōngwén) és un membre de la família de llengües sinotibetanes. Encara que la majoria de xinesos veuen les varietats parlades com un mateix idioma, les variacions en la llengua parlada són comparables a les diferències entre les llengües romàniques (per exemple, el català i el castellà); l' escriptura xinesa, però, també ha canviat al llarg del temps, encara que molt més lentament que la llengua parlada i, per tant, manté molta més uniformitat.

Vora una cinquena part de la població del món, uns 1.200 milions de persones, parla alguna forma de xinès com a llengua materna. Això fa que sigui la llengua amb més nombre de parlants nadius del món. La llengua xinesa, parlada en la manera de l'estàndard mandarí (普通话), és l'idioma oficial (官方语言) de la República Popular de la Xina i de la República de la Xina, un dels quatre idiomes oficials de Singapur, i un dels sis idiomes oficials de les Nacions Unides.

Caràcters xinesos tradicionals i, en vermell, en xinès simplificat

L'escriptura xinesa està basada en l'ús dels signes propis anomenats "caràcters xinesos" (漢字 / 汉字, pinyin hànzì). Aquest sistema d'escriptura, d'origen logogràfic i similar en aquest sentit als sistemes maia i egipci, és un dels trets més distintius de la cultura xinesa. Hi ha milers de caràcters que s'han utilitzat durant almenys tres mil anys com a escriptura, i que van ser adoptats també per altres llengües asiàtiques, en particular el japonès, el coreà i el vietnamita. Aquestes dues últimes van abandonar quasi per complet l'ús de caràcters durant la segona meitat del segle xx, mentre que al Japó es continuen utilitzant els caràcters, que s'anomenen .

Artefactes procedents de la Xina es remunten ja a l'any 10000 aC i des de l'antiguitat existien escultors xinesos, però el gruix del que més es coneix com a escultura xinesa prové d'uns pocs períodes històrics. Un dels monuments més coneguts arreu és l'espectacular exèrcit de terracota reunit a la tomba de Qin Shi Huangdi, el primer emperador de la important però de curta durada dinastia Qin que va precedir la dinastia Han (206 aC - 220 dC). Els Han també destaquen pel seu aixovar funerari, si bé ja no es tracta de figures de grans dimensions com les del primer emperador ni tampoc compten amb una voluntat marcadament realista, tan palesa en les primeres.

La primera escultura budista que es troba a la Xina data del període dels Tres Regnes (), mentre que l'escultura de les grutes de Longmen, prop de Luoyang ( província de Henan) ha estat àmpliament reconeguda per la seva elegància i qualitats especials.

El període considerat com l'edat d'or de la Xina és la dinastia Tang, coincidint amb l' edat mitjana a Europa. Figures decoratives d'aquesta època es van fer famoses al món occidental durant la primera meitat del segle xx.

Xina destaca per la quantitat i la importància dels seus invents i descobriments. Alguns dels més destacats en són:

Referències

Vegeu també

# data[].attributes.attachment_link.title
Xina - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Xina Tipus Regió cultural , regió dividida i pannacionalisme Epònim estat de Qin, Estat de Chu, Yelang , khitan, Estat de Jin, tabgatch, Dahe (en) , dinastia han, Wei del Nord, Rinan (en) , Qi i Chengdú Continent Àsia Format per La Xina (en xinès simplificat 中国, en xinès tradicional 中國, en pinyin Zhōngguó, literalment 'el País del Mig') és un territori històric asiàtic d'orígens mil·lenaris que va ser un puntal de saviesa en l'antiguitat.

# data[].attributes.body
Els egipcis i els romans van existir al mateix temps aquests eren contemporanis

# data[].attributes.body
L'edat antiga o antiguitat és el període de la història entre el naixement de l'escriptura i la caiguda de l'Imperi romà el 476, que marca l'inici de l'edat mitjana. És, per tant, el primer període pròpiament històric. El desenvolupament varia moltíssim en funció de la regió estudiada, però a grans trets es pot caracteritzar com l'època de l'especialització social, del naixement de la majoria de ciències i arts actuals i d'una enorme expansió demogràfica que va portar a crear grans imperis. Cal no oblidar que en les mateixes dates un poble pot viure encara en la prehistòria (o protohistòria) i un altre haver-ne evolucionat molt. El règim polític més abundant hi és la monarquia. Sorgeix el comerç com a tal, amb l'aparició de la moneda i de les grans rutes d'intercanvi.

L'edat antiga conté dues èpoques:

1. Antic Orient, amb l'auge de les primeres civilitzacions a l'Extrem Orient (Xina, Índia) i al Pròxim Orient (Mesopotàmia, Egipte).

2. Antiguitat clàssica, amb el predomini de l'antiga Grècia i Roma.

L'edat antiga és l'època històrica que coincideix amb el sorgiment i desenvolupament de les primeres civilitzacions o civilitzacions antigues. El concepte més tradicional d'història antiga és el de la invenció de l'escriptura, que convencionalment la historiografia ha considerat com a fita que permet marcar el final de la prehistòria i el començament de lahistòria, donada la primacia que atorga a les fonts escrites davant la cultura material, que estudia amb el seu propi mètode l'arqueologia. Altres orientacions procuren atendre'n el sistema social o el nivell tècnic. Recentment, els estudis de genètica de poblacions basats en diferents tècniques d'anàlisi comparativa d'ADN i els estudis d'antropologia lingüísticaestan arribant a reconstruir, d'una manera cada vegada més precisa, les migracions antigues i la seva herència en les poblacions actuals.[1]

Sigui quin sigui el criteri emprat, coincideixen que, en temps i lloc, uns i altres processos van cristal·litzar en l'inici de la vida urbana (ciutats molt superiors en grandària i diferents en funció als poblets neolítics), l'aparició del poder polític (palaus, reis), de les religions organitzades (temples, sacerdots), una complexa estratificació social, esforços col·lectius de gran envergadura que exigeixen prestacions de treball obligatori i impostos, i el comerç de llarga distància (tot el que s'ha anomenat «revolució urbana»); nivell de desenvolupament social que per primera vegada es va aconseguir en la Sumèria del IV mil·lenni aC, espai propici per a la constitució de les primeres ciutats estat competitives a partir del substrat neolític que portava ja quatre mil·lennis desenvolupant-se al Creixent Fèrtil.[2] A partir d'aquestes, i de successius contactes (tant pacífics com invasions) de pobles veïns (culturessedentarioagrícoles o nomadoramaderes, que es nomenen tradicionalment amb termes de validesa qüestionada, més propis de famílies lingüístiques que d'ètnies humanes:semites, camites, protoindoeuropeus, etc.), es van anar conformant els primers estats de gran extensió territorial, fins a assolir la mida d'imperis multinacionals.

Processos similars van tenir lloc en diversos moments segons l'àrea geogràfica (successivament, Mesopotàmia, la vall del Nil, el subcontinent indi, Xina, la conca del Mediterrani, l'Amèrica precolombina i la resta d'Europa, Àsia i Àfrica); en algunes zones especialment aïllades, alguns pobles caçadors-recol·lectors actuals encara no haurien abandonat la prehistòria mentre que d'altres van entrar violentament a l'edat moderna o contemporània sota el guiatge de les colonitzacions del segle XVI al XIX.

Pedra de Rosetta, singularíssim objecte descobert el 1799, l'estudi del qual va permetre el començament del desxiframent dels jeroglífics egipcis, cosa que va obrir el camí a una història antiga des de nous supòsits metodològics.

Els pobles cronològicament contemporanis a la història escrita del Mediterrani oriental poden ser objecte de la protohistòria, ja que les fonts escrites per romans, grecs, fenicis,hebreus o egipcis, a més de les fonts arqueològiques, permeten fer-ho.

L'antiguitat clàssica es localitza en el moment de plenitud de la civilització grecoromana (segle V aC al segle II dC) o, en sentit ampli, en tota la seva durada (segle VIII aC al segle V dC). Es va caracteritzar per la definició d'innovadors conceptes sociopolítics: els de ciutadania i de llibertat personal, no per a tots, sinó per una minoria sostinguda pel treball esclau, a diferència dels imperis fluvials de l'antic Egipte, Babilònia, Índia o la Xina, per als quals es va crear la imprecisa categoria de «mode de producció asiàtic», caracteritzades per l'existència d'un poder omnímode en la cúspide de l'imperi i el pagament de tributs per a les comunitats camperoles subjectes a aquest, però de condició social lliure (ja que, encara que hi existeixi l'esclavitud, no representa la força de treball principal).[3]

El final de l'edat antiga en la civilització occidental coincideix amb la caiguda de l'Imperi romà d'Occident (l'any 476, l'Imperi romà d'Orient va sobreviure tota l'edat mitjana fins al 1453 com Imperi bizantí), encara que tal discontinuïtat no s'observa en altres civilitzacions. Per tant, les divisions posteriors (edat mitjana i edat moderna) poden considerar-se vàlides només per aquella, mentre que la major part d'Àsia i d'Àfrica, i amb molta més claredat Amèrica, són objecte en la seva història d'una periodització pròpia.

Alguns autors culturalistes fan arribar l'antiguitat tardana europea fins als segles VI i VII, mentre que, l'escola "mutacionista" francesa l'estén fins a algun moment entre els segles IX i XI. Diferents interpretacions de la història posen l'accent en qüestions econòmiques (transició del mode de producció esclavista a manera de producció feudal, des de la crisi del segle III); polítiques (desaparició de l'imperi i instal·lació dels regnes germànics des del segle V), o ideològiques, religioses (substitució del paganisme politeista pels monoteismes teocèntrics: el cristianisme -segle IV-, i posteriorment l'islam, [segle VII, filosòfiques (filosofia antiga per la medieval) i artístiques (evolució des de l'art antic -clàssic- cap a l'art medieval, paleocristià i preromànic)].[4]

Les civilitzacions de l'antiguitat són agrupades geogràficament per la historiografia i l'arqueologia en zones en què diferents pobles i cultures van estar especialment vinculats entre si, tot i que les àrees d'influència de cadascuna d'aquestes van arribar en moltes ocasions a interpenetrar-se i a anar molt més lluny, formant imperis de dimensions multicontinentals (l'Imperi persa, el d'Alexandre el Gran i l'Imperi romà), talassocràcies ('govern dels mars') o rutes comercials i d'intercanvi de productes i idees a llarga distància; encara que sempre limitades pel relatiu aïllament entre si (obstacles dels deserts i oceans), que arriba a ser radical en alguns casos (entre el Vell Món i el Nou Món). La navegació antiga, especialment la naturalesa i extensió de les expedicions que necessàriament van haver de realitzar les cultures primitives de Polinèsia (almenys fins a l'Illa de Pasqua), és un assumpte encara polèmic. En algunes ocasions, s'ha recorregut a l'arqueologia experimental per provar la possibilitat de contactes amb Amèrica des del Pacífic. Altres conceptes d'aplicació discutida són la prioritat del difusionisme o del desenvolupament endogen per a determinats fenòmens culturals (agricultura,metal·lúrgia, escriptura, alfabet, moneda, etc.) i l'aplicació de l'evolucionisme en contextos arqueològics i antropològics.

# data[].attributes.body
IBERS

Els ibers són els primers pobladors dels que tenim constància a Catalunya. Vivien en tribus i es van anar instal·lant a Catalunya cap el segle VII abans de Crist. Vivien al llarg de la costa mediterrània i van rebre el nom d’ibers tots els pobles que vivien a l’entorn riu Ebre ( IBERUS)
Característiques dels ibers
* Construïen poblats al cim dels turons, envoltats de muralles i torres per defensar-
se.
* Vivien en cases petites, fetes amb una base de pedra, parets i sostres fets de toves (una mena de maons fets amb palla, fusta i fang).
* Parlaven la mateixa llengua i tenien un sistema d’escriptura propi, que encara no s’ha pogut descifrar.
* Vivien de l'agricultura, de la ramaderia i de la pesca. Conreaven ordi, blat, mill i
plantes per fer teixits, com lli i espart.
Varen difondre l'ús de l'arada i adoptaren
el conreu de la vinya i l'olivera. Varen aprendre a conservar el peix per mitjà de la salaó.
* Coneixien el ferro i varen servir el torn per fabricar objectes de ceràmica. Eren hàbils fabricants d'objectes d'orfebreria, joies (plata i or) i d'armes.
* Practicaven el comerç, sobretot amb els grecs, que a canvi de blat i metalls, els
proporcionaven peces de ceràmica, joies, perfums, etc. Els ibers d'Empúries foren el primer poble que va encunyar monedes al segle V a.C.
* Donaven culte al sol, com a ésser suprem, adoraven la lluna i els estels, els arbres, l’aigua i les muntanyes.
* Pel que fa a l’art, l'obra més famosa que ens ha quedat ha estat la Dama d'Elx. També ens han quedat moltes obres fetes amb ceràmica.
* Els ibers incineraven els seus difunts en un lloc específic: lanecròpolis. Desaven les cendres dins una urna i sovint desaven al cantó de l'urna estris que tenia la persona quan era viva com ara armes, ornaments, àmfores, peces de ceràmica...

LA CIVILITZACIÓ GREGA

Mentre Roma encara era un poble de camperols, al Mediterrani hi havia dues grans potències: els grecs i els fenicis. Cap al 600 a.C. aquests dos pobles arribaren a terres catalanes.
Els fenicis pujaven pel riu Ebre fins més amunt de Tortosa i comerciaven amb el seu vi, que portaven en àmfores, a canvi d'objectes de coure i bronze.
Els grecs fundaven colònies per tota la mediterrània. A terres catalanes, la primera colònia que van fundar fou Empòrion (Empúries) i ben aviat Rhode (A Empúries vivien els grecs i els ibers separats per una muralla. Aviat Empúries va esdevenir una ciutat pròspera gràcies al comerç amb els ibers.
Característiques dels grecs
* Els grecs adoraven molts déus i deesses: Zeus, Cronos, Afrodita, Apol·lo,...
* Van ser els primers a desenvolupar la filosofia (“amor al saber”). Van fer grans avenços en medicina, astronomia, matemàtiques,
geografia, etc.
* Van crear obres d’art de gran perfecció. Les escultures
representaven la bellesa del cos humà i els edificis eren proporcionats i pensats perquè els ciutadans els * Les ciutats gregues eren independents unes de les altres. Rebien el nom de polis. * La seva economia estava basada en
l’agricultura i el comerç. Eren bons artesans i
treballaven el cuir, la ceràmica, la llana i els
metalls.
* Com que el territori grec està format per moltes illes, van ser grans navegants i tenien contacte amb altres pobles mediterranis. Va ser així com van fundar noves ciutats (colònies) per establir-se o comerciar.

LA CONQUESTA ROMANA

Els romans dominaven la península Itàlica
i aspiraven a controlar el comerç mediterrani. Els seus rivals eren els cartaginesos.
Amb l'objectiu de dominar la península
ibèrica i apoderar-se de les seves riqueses, els romans varen desembarcar a Emporion (Empúries), l'any 218 a.C. La conquesta romana durà més de dos- cents anys i es va desenvolupar en tres fases:
 El litoral mediterrani (derrotaren els cartaginesos i ocuparen tot el litoral ocupat pels ibers).
 El centre (va ser una conquesta llarga).
 La cornisa cantàbrica (el seu domini es va completar l'any 19 a.C.)
La romanització
Per organitzar i governar el territori d'Hispània, els romans hi varen edificar moltes ciutats.
Els pobles ibers varen anar adoptant la llengua dels romans (el llatí), les lleis, les formes de govern, la religió i els costums. Aquest procés d’adaptació a la vida dels romans rep el nom de romanització.
La vida a les ciutats
Les ciutats eren el centre de la vida social, econòmica, política i cultural del món
romà.
Les ciutats romanes estaven emmurallades i tenien un traçat quadriculat. Els rics vivien en cases luxoses (domus). Els més humils habitaven en cases de pisos (insulae).Al centre urbà hi havia elfòrum, que era una gran plaça envoltada d'edificis públics, temples i comerços. La ciutat disposava determes,
amfiteatre, teatre i circ. També hi havia monuments commemoratius de batalles (arcs de triomf), i obres d'enginyeria com els aqüeductes.
A la ciutat romana també hi havia persones lliures i esclaus. Els esclaus no tenien llibertat i eren propietat d'una altra persona.

La vida al camp

La majoria dels habitants de l'Imperi Romà vivien al camp.
tècniques agrícoles dels ibers. Varen introduir un nou sistema d'arada, molins de
aren millorar les
tracció animal per al gra, la premsa d'oli, tècniques de regadiu i l'ús d'adobs.
Els conreus més importants i que exportaven eren els típics de les terres mediterrànies: blat, vinya i oliveres. Elaboraven el garum (una salsa de peix).

La mineria i el comerç

La península Ibèrica va ser un centre miner important. S’exportava cap a Roma i altres ciutats de l'Imperi: or, plata, coure, plom, ferro, sal, etc.
Per poder comerciar amb els altres pobles, varen construir una extensa xarxa
de calçades (camins empedrats). La religió dels romans
Els romans eren
(creien en l'existència de molts déus).
politeistes   Els més venerats eren Júpiter, Minerva i Juno. L'emperador romà era adorat com si fos un déu.
Dels romans hem heretat lleis i costums i, sobretot, la llengua (el llatí, que donaria origen amb el pas del temps al català, el castellà, l’italià, el gallec,...)
POBLE GREG

# data[].attributes.attachment_link.title
L'edat antiga. De l'aparició de l'escriptura a la fi de l'Imperi Romà.

# data[].attributes.attachment_link.description
Explicació senzilla i amb imatges sobre l'Edat Antiga, des de les primeres civilitzacions fins a la caiguda de l'Imperi Romà d'Occident. Es tracta l'aparició d...

# data[].attributes.body
En aquesta imáge surt judes els lluitadors romans.

# data[].attributes.attachment_link.description
23 Jul. 2015 ... Transcript of EDAT ANTIGA. MESOPOTAMIA Forma part de les grans civilitzacions que van nèixer a les valls fluvials, en aquest cas eren els rius: Tigris i Eúfrates. EDAT ANTIGA EDAT ANTIGA GRÈCIA I ROMA ESQUEMA EDAT ANTIGA ESQUEMA EGIPTE Esquema Egitpe: EDAT ANTIGA Esquema ...

# data[].attributes.body
És l'època històrica que coincideix amb el sorgiment i desembolupament de les primeres civilitzacions.

# data[].attributes.attachment_link.title
La Eduteca - Momentos de la historia: La Edad Antigua: los íberos, los celtas y otros pueblos

# data[].attributes.body
Per poder mirar el vídeo de l'edat antica fue clic a l'enllaç següent:

https://www.youtube.com/watch?v=y2zmEW36ERo

# data[].attributes.body
Per veure aquest video feu clic al damunt
https://youtu.be/BMASH9I9I8A

# data[].attributes.body
Al'edat antiga els romans ban construir un caball aquest caball es diu caball de troia en aquest caball van  conquistar terres era un factor sorpresa ja que a dins sel caball estaven els gerrers. I!!.

# data[].attributes.body
https://ca.m.wikipedia.org/wiki/Fitxer:Rosetta_Stone.JPG

# data[].attributes.body
Es va comencar quan va apareixer  ľescrptura

# data[].attributes.body
Caiguda de l'imperi roma

# data[].attributes.body
En la edad antigua estuvo al frente de el imperio Caligula un emperador que estuvo al frente de este imperio cuatro años asta ser as satinado fue criado por su tío que mató a sus padres para ser emperador lo llamaron así porque al acompañar a su tío en la batalla llevaba unas botas pequeñitas izo grandes áreas de la ingeniería pero se volvió un poco loco i creía que era una especie de dios, fue asesinado después de haber reinado cuatro años.

# data[].attributes.body
RL'edat antiga es el periode de la historia entre el naixement de l'escriptura i la caiguda de l'emperi roma el 476, que marca l'inici de ledat antiga.es,pero tant,el primer periode propiamente historic.El desenvolupament varia moltissim en funció de la religión estudiada,pero a grans treta es por caracterizar com l'epoca de la especialistacio social ,del naixement de la majoría de ciencies i arts actuales i d'una enorme expansió demográfica que va portar a crear grans imperios.

# data[].attributes.body
L'edat antiga va comensa despres de la preistoria .Quan els romans ban aribar bolien tenir totes les teres

# data[].attributes.body
Al 753aC va apareixer la ciutat de Romal

# data[].attributes.body
L'edat antiga o antiguitat és el període de la història entre el naixement de l'escriptura i la caiguda de l'Imperi romà el 476, que marca l'inici de l'edat

# data[].attributes.body
Primer període pròpiament històric.
Sorgeix el comerç com a tal, amb laparició de la moneda i de les grans rutes d'intercanvi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'edat antiga és el període de temps que va des de l'aparició dels primers escrits fins la caiguda de l'imperi romà al segle V d C, a l'any 476.

És el primer període de la història. L'escriptura ha permés que avui coneguem moltes coses dels nostres avantpassats.

De segur que us fareu moltes preguntes: com comença la història, què pobles vivien a la península ibèrica, com vivien, què pobles van arribar a les nostres terres...

Quantes preguntes!!! Que interessant!!!

Anem a endinsar-nos en el meravellós món de la història, anem a fer d'investigadors per poder respondre totes les preguntes que ens fem.

Per introduir el tema ens ha semblat molt interessant veure el següent video:

# data[].attributes.attachment_link.description
L'edat antiga és el període de temps que va des de l'aparició dels primers escrits fins la caiguda de l'imperi romà al segle V d C, a l'any 476. És el primer període de la història. L'escriptura ha permés que avui coneguem moltes coses dels nostres avantpassats.

# data[].attributes.body
L'edat antiga es el periode del temps que va de la historiahistoriaentre el naixement de l'escriptura i la caiguda de l'imperi roma

# data[].attributes.body
Ľedat antiga es el periodo de la historia en el que aparece la escritura.

# data[].attributes.body
va començar amb l'aparicio de l'escriptura
Catalunya estava poblada p3ls ibers
vivien en ciutats enmurallades
es vestien amb pells d'animals
es considerava que els deus vivin a L'Olimp

# data[].attributes.body
Per poder  escriure heu de fer doble clic. A l'espai de dalt escriureu el vostre nom (apareixerà en vermell) i al segon apartat del quadre de text que heu creat, escriureu una frase relacionada en l'Edat Antiga.