# data[].attributes.attachment_link.readable_text
i

.Georg Friedrich Händel o en grafia anglesa George Frideric Handel (o Haendel) ( Halle, 23 de febrer de 1684 - Londres, 14 d'abril de 1759), fou un compositor del barroc britànic nascut a Alemanya, considerat una de les figures cimera de la música del Barroc i un dels compositors més influents de la música occidental i universal. En la història de la música, és el primer compositor en haver adaptat i enfocat la seva música per a satisfer els gustos i necessitats del públic, en comptes dels de la noblesa i dels mecenes, com era habitual.

Considerat el successor i continuador de Henry Purcell, va marcar tota una època en la música anglesa. És el primer gran mestre de la música basada en la tècnica de l' homofonia i el més gran dins de l'àmbit dels gèneres de la opera seria italiana i l' oratori anglès.

El seu llegat musical, síntesi dels estils alemany, italià, francès i anglès de la primera meitat del segle xviii, inclou obres en pràcticament tots els gèneres de la seva època, on 43 òperes, 26 oratoris (entre ells ) i un llegat coral són el més excel·lent i important de la seva producció musical. Va influir profundament en altres compositors més tardans, com Gluck, Haydn, Mozart, i Beethoven.

Infantesa i formació

Casa de Halle on va néixer Händel

Georg Friedrich Händel va néixer el 23 de febrer de 1685, quatre setmanes abans que Johann Sebastian Bach, a la ciutat de Halle, situada al ducat de Magdeburg del Sacre Imperi Romanogermànic (actual Alemanya), fill de Georg Händel i Dorothea Taust. La família era benestant encara que mancada d'una tradició musical. El seu pare, que tenia 63 anys quan va néixer Georg Friedrich, era un barber-cirurgià de prestigi que va servir en la cort del ducat de Saxònia-Weissenfels i el marcgraviat de Brandenburg. D'acord amb el primer biògraf de Händel, John Mainwaring, "havia descobert tan forta propensió per la música que el seu pare, que sempre havia desitjat que es dediqués a l'estudi del Dret Civil, va tenir raons per alarmar-se. Li va prohibir estrictament que jugués amb qualsevol instrument musical, però Händel va trobar mitjans per aconseguir un petit clavicordi que va transportar en privat a una habitació a la part superior de la casa. S'escapava a aquesta sala constantment quan la família estava dormint". A una edat primerenca, Händel va esdevenir un hàbil intèrpret d' orgue i clavicèmbal.

Händel i el seu pare van viatjar a Weissenfels per visitar el germanastre de Händel, Carl, o nebot, Georg Christian, que servia com a ajudant de cambra per al duc Joan Adolf I. En aquest viatge, el jove Händel es va asseure al tamboret de l'orgue de l'església del palau, on va sorprendre a tots amb la seva interpretació de l'instrument. Aquesta actuació va ajudar Händel i al duc a convèncer el seu pare perquè li permetés prendre lliçons de composició musical i tècnica del teclat amb Friedrich Wilhelm Zachau, l'organista de la Marienkirche de Halle. Zachau componia la música per als cultes dominicals a l'església luterana i d'ell Händel va aprendre sobre harmonia i contrapunt, la còpia i l' anàlisi de partitures i va aprendre a tocar l' oboè, el violí, el clavicèmbal i l'orgue. Zachau era un músic obert als nous corrents que ell mateix va arribar a plasmar en algunes composicions. Al seu costat, Händel va descobrir tècniques i mètodes de composició que es repetirien constantment a les obres de maduresa i que apareixen ja en unes Àries alemanyes per a tenor, soprano, dos oboès i baix continu compostes en la infantesa. El 1698, Händel va interpretar per a Frederic I de Prússia i es va reunir amb Giovanni Bononcini a Berlín.

Als onze anys, en ocasió d'un viatge a Berlín per conèixer de prop la cort de Frederic I de Prússia, es va guanyar fins a tal punt l'aplaudiment i l'admiració de tothom pel seu domini del teclat, que el rei va pregar al seu pare que el deixés sota la seva protecció per proporcionar-li una formació musical adequada. Però malgrat això, Händel va tornar a Halle per continuar els seus estudis. L'any següent va morir el pare.

La vida rutinària d'estudi i pràctica de la música no omplia les seves ànsies musicals per més que a vegades comencés a substituir Zachau a l'orgue de l'església i que, el 1702, obtingués un contracte com a organista de la catedral de Halle i s'inscrigués per estudiar dret a la Universitat de Halle. Es creu que va ser en aquesta època quan va conèixer Georg Philipp Telemann, amb qui el va unir una amistat duradora. Finalment, el 1703 va marxar cap a Hamburg, per tocar com a violí segon a l'orquestra d'aquesta ciutat. A Hamburg, que el 1678 havia inaugurat un teatre d'òpera, el primer teatre públic d'Alemanya, coneix la nova forma teatral barroca, nascuda a començament de segle a Florència. Hi va entaular una fructífera amistat amb Johann Mattheson, teòric i historiador de música que es va convertir en professor, introductor en els cercles culturals i alhora alumne de Händel. Acompanyat de Matheson, va fer un viatge a Lübeck per a escoltar l'organista Dietrich Buxtehude.

Reinhard Keiser, en aquell moment director de l' Òpera d'Hamburg, no va saber acceptar l'èxit händelià de la primera òpera, , estrenada el 8 de gener de 1705, i on Händel va donar mostres de la seva gran capacitat per reunir diversos elements, com són les àries italianes, les referències a la cantata alemanya i algun dels motius del mateix Keiser en un conjunt molt homogeni.

Va tenir un duel a espasa amb Matheson, en el qual va estar a punt de perdre la vida, però es va salvar perquè la punta de l'espasa del seu enemic es va trencar en topar amb un botó de la casaca. Poc després, el públic, que no va saber comprendre la transparència orquestral de la qual Händel començava a fer gala, va rebutjar la seva segona òpera, Nero (1705) (actualment perduda), i aquest es va retirar en espera d'ocasions millors. Entretant va compondre algunes sonates, alguns dels concerts per a oboè i part del Klavierbuch aus der Jugendzeit, llibre per iniciar-se als instruments de teclat.

La fallida de Keiser el fa decidir d'abandonar Hamburg i acceptar la invitació de Gastó de Mèdici per viatjar cap a Itàlia. Amb la partida de Händel el 1706 se certifica la defunció del gènere a Alemanya fins a l'aparició de Gluck, Mozart i Haydn, a la segona meitat del segle.

El 1706 emprèn un viatge a Itàlia, on va visitar les cases de distingits ciutadans a Roma, Venècia, Florència, Nàpols i Siena. Els seus primers mesos d'estada a Itàlia els va dedicar a l'estudi dels compositors italians de moda: Benedetto Marcello, Giacomo Carissimi o Andrea Gabrieli i el seu nebot Giovanni Gabrieli. La grandiositat harmònica i el sentit dramàtic que anaven impregnant les obres del compositor alemany li van permetre entrar en els cercles musicals romans. El cardenal Colonna li encarregà algunes obres destinades a la Verge i el cardenal Ottoboni, que s'havia envoltat de músics de la talla de Domenico Scarlatti, Arcangelo Corelli o Antonio Caldara, el va rebre en les seves vetllades musicals dels dimecres, per a les quals va compondre algunes obres.

A Florència estrena la cantata . L'any següent va arribar a Roma on va admirar en tota la seva grandesa els cants de l' església catòlica. D'aquesta època daten les anomenades Cantates Romanes, conjunt de cantates influïdes per l'estil italià. De retorn a Florència va representar la seva òpera , que li va reportar, a més d'un gran triomf, el favor de Cosme III de Mèdici, el Gran Duc de Toscana, i de la cantant Vittoria Tarquini. Després va anar a Venècia, considerada en aquella època la metròpoli musical d' Itàlia, que posseïa quinze teatres d'òpera: allí va conèixer al príncep de Hannover, Ernst August, i el duc de Manchester, ambaixador d' Anglaterra, que l'animà a fer un viatge a aquest país i establir-se a Londres.

Amb una gran popularitat, tornà a Roma el 1708, i el marquès Ruspoli el relacionà amb l'aristocràcia i la intel·lectualitat de la ciutat. Allí, a l'anomenada "Acadèmia de l'Arcàdia", va conèixer els futurs pontífexs Climent XI, Innocenci XIII, Climent XII i Benet XIII, molts cardenals, els prínceps de Baviera i Portugal i la reina de Polònia. Entre els músics conegué Alessandro Scarlatti, amb el fill del qual, Domenico, va conrear una gran amistat, Arcangelo Corelli, Bernardo Paquini, etc. En aquesta època va compondre les Cantates italianes, que es van popularitzar ràpidament (una d'elles, Armida Abbandonata, va ser copiada per Johann Sebastian Bach), i els oratoris La Resurrezione i The Triumph of Time and Truth.

Aquell mateix any va marxar cap a Nàpols amb Scarlatti, on va rebre el nomenament de primer organista de la Capella Reial, i més tard el de director ( 1709). També va ser designat mestre al conservatori dels Poveri di Gesù Cristo. Aquesta ciutat era, en germen, la seu de la nova escola operística cridada a renovar el gènere al llarg del segle xviii. Acollit amb grans honors, va rebre l'encàrrec de compondre una cantata per al casament del duc d'Alvito, Aci, Galatea e Polifemo.

Deixà Nàpols, i va representar a Venècia la seva òpera , que va ser càlidament aplaudida i elogiada. Quan Händel semblava decidit a quedar-se a la ciutat dels canals per treure el màxim profit del seu èxit, el 1710 va rebre la temptadora oferta d'ocupar la plaça de mestre de capella de la cort de Hannover. Però la seva inquietud el va obligar a demanar una llicència per anar a Londres, on va ser presentat a la reina Anna. Immediatament se li va encarregar la composició d'una òpera, , que va estar acabada en dues setmanes i duta a escena el 14 de febrer de 1711, amb gran èxit que va permetre al compositor reincorporar-se al seu càrrec de Kapellmeister a Hannover amb la seguretat d'haver conquerit l'estimació de la ciutat que aviat seria la seva per la resta dels seus dies. De retorn a Hannover va escriure els concerts per a oboè, sonates per a flauta, lieder i cantates alemanyes amb poesies de Barthold Heinrich Brockes (Brockes-Passion).

El 1712 torna a Anglaterra, representà Il pastor fido, i el desembre del mateix any compon, en pocs dies, l'òpera que va ser estrenada el gener de 1713. Amb motiu de la Pau d'Utrecht va escriure un Te Deum (avui anomenat Te Deum d'Utrecht). Per celebrar l'aniversari del natalici de la reina Anna va compondre una oda (Ode for the Birthday of Queen Anne). Llavors, ella mateixa li va encarregar un Te Deum i un Jubilate, que van ser estrenats el 7 de juliol. Així aocnseguí ser nomenat compositor de la cort, malgrat que estava prohibit que un estranger escrivís música per a actes oficials.

Händel establia així els fonaments del que seria el seu arrelament definitiu a Anglaterra i va renunciar al seu càrrec de Hannover. El 1714 va morir la reina Anna i la succeí Jordi I. Llavors emprengué una lluita per conquerir el seu favor. La veritat és que Händel va tornar a gaudir de privilegis i va ser nomenat mestre de capella de Hannover, lloc on va acompanyar el rei el mes de juliol de 1716.

De retorn a Londres, va compondre una de les seves obres instrumentals de més prestigi, la Música aquàtica, estrenada el juliol de 1717. Fins llavors, allotjat a Londres a casa del comte de Burlington, Händel no n'havia ofert més que obres ocasionals, ja que, de moment, necessitava situar-se i buscar punts de suport. El primer d'ells li va venir amb la invitació del duc de Chandos, mecenes enriquit, que el va rebre al seu fastuós palau de Cannons a final de 1717, a on va romandre fins a 1719.

A Cannons Händel es va iniciar en un gènere que li va proporcionar una gran glòria: la música vocal d'inspiració religiosa en llengua anglesa. Per al duc escriví el 1718 els onze Chandos Anthems, tres Te Deum i vuit suites per a clavecí, així com la nova versió de la cantata profana Acis i Galatea, sobre text de John Gay, i la primera versió de l' oratori Hamman and Mordecai conegut com a . Aquest període va marcar Händel la línia a seguir en la seva activitat musical posterior.

La Royal Academy of Music

El 1719 Händel ocupà el càrrec de director musical de la Royal Academy of Music, societat d'accionistes creada per oferir representacions al King's Theatre. Comença una nova fase de la seva vida, com a empresari operístic. Desenvolupà una activitat plena de dinamisme, immune al cansament, al desànim i a l'adversitat. Desfeu intrigues, lluità amb castrati i prime donne (entre elles les famoses Faustina i Cuzzoni, posseïdores d'una prodigiosa tècnica vocal), tot això sense deixar de compondre amb sorprenent rapidesa, qualitat i mestratge.

Amb la missió de reclutar primeres veus va marxar a Itàlia; a la seva tornada, ja el 1720, es va iniciar la temporada, i va obtenir el seu primer èxit apoteòsic amb , dedicada al rei. L'èxit va inclinar Händel a demanar al rei un privilegi de protecció de drets d'autor, la qual cosa dona idea de quan perilloses començaven a ser les edicions pirates de les partitures händelianes.

S'oposà al compositor Giovanni Bononcini i es veié obligat a escriure una òpera en col·laboració, Muzio Scevola, el primer acte de la qual va ser compost per un músic anomenat Pippo, el segon per Bononcini i el tercer pel mateix Händel. Els honors del triomf van correspondre al compositor italià fins que Händel prengué la revenja amb la seva òpera , a la qual van seguir Giulio Cesare ( 1724), , i ( 1725).

El 1726 va succeir una cosa totalment imprevista a l'escena: a l'òpera les dues cantants abans anomenades representaven els papers de les amants del gran conqueridor, però la seva rivalitat va augmentar fins a tal punt que, no van poder contenir-se i es van estirar dels cabells i es van enganxar en una violenta baralla davant l'auditori, presidit per la princesa de Gal·les. Es diu que Händel no va perdre la serenitat, ans al contrari, animava les contendents amb sonors redoblaments de timbals al mateix temps que deia: "Deixeu-les. Quan estiguin cansades, el seu furor caurà per si sol".

Sempre actiu, segueix escrivint òperes: Riccardo Primo, dedicada al rei Jordi I (a qui també va dedicar els seus Coronation Anthems), , i , que va ser l'última obra representada a l'Acadèmia, que es va veure obligada a tancar portes en condicions de bancarrota. S'hi va sumar el gran èxit obtingut per l'òpera The Beggar's Opera, amb llibret de John Gay i música de Johann Christoph Peppush. Sàtira cruel sobre la situació polític-social del Londres del moment i dura crítica a l'òpera italiana. Aquesta obra, estrenada el 29 de gener de 1728, es va mantenir molt temps en cartell i va arribar a presentar-se a París i Nova York.

Llavors Händel emprèn un viatge a Itàlia a la recerca de nous elements: aquest viatge va durar gairebé un any i va tornar amb cantants, llibrets i partitures italianes. En tornar, refunda l'Acadèmia i posa en escena , , repeteix Aci e Galatea amb cors, , , i , moltes d'elles amb llibret de Pietro Metastasio, que s'estava imposant com a llibretista de moda a causa dels seus coneixements històrics i escènics.

La situació empitjora quan un grup de nobles, animats per raons de tipus polític i emparats pel príncep de Gal·les, descontent amb l'activitat de la Royal Academy protegida pel seu pare el rei, van fundar el 1733 la Nobility Opera. La nova companyia contractà el cèlebre castrato Carlo Broschi, anomenat Farinelli, a la Parmigiana, els compositors Nicola Porpora i Johann Adolph Hasse, i la companyia de Händel. El seu soci Heidegger, en veure millors guanys i major prestigi en la nova institució, va oferir l'any següent el King's Theatre a la companyia de la Nobility. La Nobility contractava el millor del mercat i les obres de Porpora i Hasse es van anar succeint amb bastant èxit.

El 1734 inaugura una temporada al Covent Garden amb l'òpera-ballet Terpsícore. Sosté lluites tremendes fins que l'any 1737, a l'edat de 52 anys, durant la nit del 12 al 13 d'abril pateix un atac de paràlisi. La seva empresa va tancar. El seu estat general era deplorable: estava afectat del costat dret, amb el cervell lesionat i amb la mà dreta paralitzada. La seva depressió era tan gran, acorralat pels deutes i el sofriment, que es negava a guarir-se. Per fi, alguns dels seus amics van reeixir a enviar-lo a les termes d' Aquisgrà: es va recuperar com si fos un miracle. Un dels seus biògrafs diu: "immediatament el gegant ressuscitat va reprendre la seva lluita".

Es lliurà a la feina amb febril dedicació: el 15 de novembre comença ; del 7 al 17 de desembre escriu, per als funerals de la reina, el Funeral Anthem for Queen Caroline; el 24 acaba Faramondo i el 25 comença . Però les contrarietats no cessen: els seus creditors l'amenacen de tancar-lo a la presó i per evitar-ho es veu obligat a acceptar fer un concert de beneficència (maig de 1728). Però al mes següent rep el reconeixement públic: als jardins de Vauxhall, sobre el Tàmesi, lloc de cita de la societat de Londres, se li aixeca una estàtua. Encoratjat, comença , que va ser estrenada el 27 de setembre.

Els oratoris

Sense acabar de decidir-se per seguir els consells dels més pròxims i amics que li recomanaven abandonar el gènere líric italià, Händel va endinsar-se en el camp de l'oratori en llengua anglesa que ja conreava des de feia llargs anys. Aquesta contradicció entre les seves intencions i els gustos cada vegada més determinants del públic burgès londinenc van acabar per convèncer-lo que havia d'acceptar la invitació del lloctinent d' Irlanda William Cavendish i, el 1741, es va traslladar a Dublín, on va donar una llarga sèrie de concerts amb les seves obres més rellevants en el camp de la música vocal.

El 7 d'octubre comença Israel in Egypt que acaba el dia 28 del mateix mes, encara que aquesta obra, en vida de Händel sempre va fracassar. Händel amb l'objectiu d'oferir a aquesta generosa nació una cosa nova, va compondre, entre el 23 d'agost i el 14 de setembre, el seu extraordinari oratori , que va ser estrenat el 12 d'abril de 1742. L'èxit el va acompanyar des de la seva primera audició. La seva activitat no coneixia repòs.

Acabada la temporada irlandesa l'agost, Händel va ser reclamat pel monarca, la qual cosa prova que no era totalment lliure de fer el que volgués. Ja a Londres, es va dedicar plenament al nou gènere, del que esdevindria el mestre indiscutible. Escriu successivament , , Joseph and his Brethren Dettingen Te Deum (per celebrar les victòries del duc de Cumberland sobre els francesos), Belshazzar i la tragèdia . Basats en texts inspirats en la Bíblia o, de vegades, en la mitologia clàssica, es van estrenar amb diferent resultat d'audiència.

Però el 1745 novament va estar a la vora de la ruïna: va caure en una postració semblant a la de 1737, que li va durar vuit mesos. Un esdeveniment inesperat li va aixecar l'ànim: el pretendent al tron, Carles Eduard, va desembarcar a Irlanda: tot el país es va revoltar i l'exèrcit de highlanders va marxar sobre Londres. La capital es va consternar, però Händel es va unir als seus habitants. El 14 de novembre, al Drury Lane, fa cantar un Himne per als enrolats voluntàriament. Va escriure l' An Occasional Oratorio, en el qual convidava als anglesos a lluitar contra l'invasor; i Judas Maccabaeus, escrit entre el 9 de juliol i l'11 d'agost de 1746. És com l'"himne a la victòria" compost per festejar el triomf del Duc de Cumberland. A aquesta obra s'associa una feliç circumstància: Händel s'havia convertit en el músic nacional d' Anglaterra, i així és proclamat. A partir d'aquest moment no coneixerà més preocupacions materials: reprèn la seva creació amb Alexander Balus, , , , Música per als reials focs d'artifici, etc.

Commemoració de Händel el 1784 a l'abadia de Westminster

Els oratoris que estrenava ara ho feia en una nova modalitat d'espectacle, el concert obert a tots els públics, ja que el tradicional sistema d'abonament només beneficiava les classes socials altres. L'experiència va ser molt positiva i va permetre a Händel convertir-se en un músic molt popular. Prova evident d'això va ser la resposta popular que va obtenir l'estrena del Music for the Royal Fireworks (1749), obra escrita per celebrar el final de la guerra de Successió austríaca, que s'havia de compaginar amb focs artificials. Abans de la cerimònia oficial es va efectuar un assaig general de l'orquestra als jardins de Vauxhall que va convocar uns 12.000 espectadors.

El 1750 fa un viatge a la seva terra natal, Halle. Allí va rebre la notícia de la mort del seu gran contemporani: Johann Sebastian Bach. El 1751 és un any dolent per a Händel: havia iniciat la composició de i havia escrit el primer acte en tretze dies. Onze dies més tard va arribar a la penúltima escena del segon acte, però allí va haver de suspendre'l: en començar el fragment del cor final que diu "Quant ombrívols, oh Senyor, són els teus designis", es va veure obligat a aturar-se. Va escriure: "He arribat aquí el dimecres 13 de febrer, impedit per continuar a causa de la meva visió de l'ull esquerre". El 30 d'agost havia perdut la vista. Va escriure: "Eclipsi total. El món s'ha esborrat". Operat tres vegades de cataractes, l'última vegada el novembre de 1752, Händel estava absolutament cec.

El 6 d'abril de 1759 encara tenia forces per tocar la part d'orgue de , però sofreix un desmai a la meitat de l'execució. Va morir el dissabte sant, 14 d'abril d'aquest mateix any. El dia 11 havia escrit: "Voldria morir el Divendres Sant, en l'esperança de reunir-me a Déu, el meu dolç Senyor i Salvador, el dia de la seva Resurrecció". Va ser enterrat a l' abadia de Westminster el 20 d'abril de 1759.

La música de Händel arriba a grans altures: els seus cors són d'una grandiositat insospitada. Mozart, referint-se a ell deia: "(Händel) pressent l'efecte millor que tots nosaltres. Quan ho desitja, colpeja com un llamp". I Beethoven afirmava: "Heus aquí la veritat".

Manuscrit de l'òpera Tolomeo

La seva producció és molt important en tots els gèneres practicats del seu temps, i el seu catàleg HWV (incials de Händel Werke Verzeichnis catàleg d'obres de Händel), que inclou en total 612 registres més 25 suplements i obres dubtoses i perdudes, va ser elaborat i publicat entre 1978 i 1986 en tres volums. El catàleg HWV és un sistema de numeració usat per identificar les obres de Händel. A diferència d'altres catàlegs que són ordenats cronològicament, el HWV està classificat per tipus d'obra de gèneres i segons la seva naturalesa vocal o instrumental, igual com el catàleg BWV de Bach, el catàleg KV de Mozart i el catàleg RV de Vivaldi.

A part de les òperes, oratoris i cantates, aquestes són algunes de les seves obres instrumentals més notables:

Música aquàtica HWV 348-350 (1717)

Music fur the Royal Fireworks HWV 351 (1749)

15 sonates per a diversos instruments (flauta, oboè, violí) i baix continu opus 1 HWV 359-373 (1732)

13 sonates en trio per a dos violins, dos oboès, dues flautes i baix continu opus 2 HWV 386-391 (1733) i per a dos violins, dues flautes i baix continu opus 5 HWV 396-402 (1739)

18 Concerti grossi opus 3 HWV 312-317 (1734) i opus 6 HWV 319-330 (1740)

3 concerti a due cori (HWV 332-334)

12 Concerts per a orgue opus 4 HWV 289-294 (1738) i opus 7 (HWV 306-311) + 4 separats (HWV 295, 296a, 304, 305a)

3 concerts per a oboè HWV 287, 301 (1740), 302a (1740)

Concert per a violí HWV 288

17 Suites per a clavecí volum 1 HWV 426-433 (1720) i volum 2 HWV 434-442 (1733)

6 Fugues o Voluntarys per a orgue o clavecí HWV 605-610 (1735)

Dixit Dominus HWV 232 (1707)

Nisi Dominus HWV 238 (1707)

Salva Regina HWV 241 (1707)

Coronation Anthems HWV 258-261 (1727)

Chandos Anthems HWV 246-256

Vegeu també

1. Friedrich Chrysander afirma que no era el seu germanastre, sinó que era el seu nebot deu anys més gran, que volia conèixer al seu oncle Georg Friedrich.

2. Weissenfels es troba a 34 quilòmetres al sud de Halle; el viatge d'anada devia trigar aproximadament set hores.

Referències

Enllaços externs

# data[].attributes.attachment_link.title
Georg Friedrich Händel - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
i .Georg Friedrich Händel o en grafia anglesa George Frideric Handel (o Haendel) ( Halle, 23 de febrer de 1684 - Londres, 14 d'abril de 1759), fou un compositor del barroc britànic nascut a Alemanya, considerat una de les figures cimera de la música del Barroc i un dels compositors més influents de la música occidental i universal.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Va ser un nen prodigi i el gener de 1711 va ser enviat a estudiar amb Arcangelo Corelli a Roma. Entre els anys 1717 i 1723 fou sol·licitat per a interpretar obres a l'Església de San Lorenzo de Damaso. L'any 1725 va ser nomenat mestre de capella. Més endavant, el 1727, viatja a Munic, i l'any següent a Berlín.

Finalment, es va instal·lar a Amsterdam on es dedicà a l'ensenyament; va ser mestre, entre d'altres, de Jean-Marie Leclair. No va arribar a concedir més concerts públics, però si alguns de privats. El 1731, obtingué la cèdula que li atorgava el permís per imprimir la seva obra, que és principalment per a violí.

Entre la seva producció destaca l' Art del violí, opus 3, obra publicada el 1733. És una col·lecció de dotze concerts per a violí que inclouen les cadències. A més, va escriure 24 capricis per a violí, peces d'una gran dificultat tècnica, com l'anomenada Il laberinto armonico. També trios, concerti grossi, i sonates per a flauta. En la seva obra inicial s'observa la influència de Corelli, i en les obres posteriors, la d' Antonio Vivaldi. En les seves peces per a violí utilitzava la tècnica virtuosística, i feia servir cadències llargues on poder expressar-se, i utilitza el registre agut, les cordes dobles i canvis de posició molt ràpids.

Op. 1 (1721) - 12 concerti grossi (en fa, do menor, si bemoll, mi menor, re, do menor, fa, fa menor, re, do, do menor, sol menor)

Op. 2 (1732) - 12 sonates per a flauta (en sol, re, si bemoll, sol, re, sol menor, la, fa, mi, sol, re, sol)

Op. 3 (1733) - L'arte del violino, 12 concerts per a violí (en re, do menor, fa, mi, do, sol menor, si bemoll, mi menor, sol, fa menor, la, re "Il laberinto armonico")

Op. 4 (1735) - 6 Introduttione teatrale (en re, fa, si bemoll, sol, re, do) i 6 concerti grossi (en re, fa, sol, mi, do menor, fa)

Op. 5 (1736) - 6 trio sonates (en sol, mi menor, mi, do, re menor, sol "Bizarria")

Op. 6 (1737) - 12 sonates per a violí (en fa menor, fa, mi, la, sol menor, re, do menor, do, si menor, la menor, mi bemoll, re menor)

Op. 7 (1741) - 6 concerts a quatre (en re, si bemoll, sol, fa, sol menor, mi bemoll)

Op. 8 (1744) - 10 trio sonates (en fa, re, sol menor, do, sol, mi bemoll, la, re, fa menor, la)

Op. 9 (1762) - 6 concerts a quatre

Problemes de reproducció? Vegeu l'ajuda

# data[].attributes.attachment_link.title
Pietro Antonio Locatelli - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Va ser un nen prodigi i el gener de 1711 va ser enviat a estudiar amb Arcangelo Corelli a Roma. Entre els anys 1717 i 1723 fou sol·licitat per a interpretar obres a l'Església de San Lorenzo de Damaso. L'any 1725 va ser nomenat mestre de capella.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Silvius Leopold Weiss ( Breslau, Silèsia, actual Wrocław a Polònia, 12 d'octubre de 1687 - Dresden, Alemanya, 16 d'octubre de 1750) fou un compositor i intèrpret de llaüt alemany del Barroc.

Era fill del també músic i llaütista Johann Jacob Weiss. Fins fa poc temps es creia que havia nascut el 1686, però recents investigacions indiquen que l'any del seu naixement fou el 1687. Als 7 anys actuà davant l'emperador del Sacre Imperi Romanogermànic, Leopold I. El 1706 estava al servei del comte Carles III Felip del Palatinat, que en aquell temps residia a Breslau.

Entre 1710-14 restà a Roma sota la protecció del príncep polonès Aleksander Benedykt Sobieski, fill de Johann III Sobieski. Allí entrà en contacte amb Alessandro Scarlatti i el seu fill Domenico Scarlatti que estaven al servei de la mare del Príncep Aleksander, la reina a l'exili Maria Casimira.

El 23 d'agost de 1718 fou nomenat músic de cambra del Príncep Elector de Saxònia August. Allí romangué gaudint d'una bona situació econòmica i professional fins a la seva mort. Aquest lloc li donà l'oportunitat de contactar amb alguns dels millors músics de l'època, entre ells J. S. Bach, amb el qual interpretà obres de forma conjunta i assolí a gaudir de gran amistat. Amb el mateix càrrec tingué diversos alumnes entre ells Carl David Stegmann. També l'obligava a viatjar sovint, com el viatge que realitzà entre finals de 1718 i principis de 1719 junt amb d'altres dotze músics de la cort a Viena amb motiu de les noces de l'Elector de Saxònia.

Fou un dels més importants i prolífics compositors per a llaüt de la història de la música, i destacà també per la seva tècnica d'interpretació. Escriví unes 600 peces per a llaüt, la majoria d'elles sonates (no confondre amb la forma sonata del període clàssic), així com música de cambra i concerts dels que només en coneixem avui les parts solistes.

Sembla ser, què mostrà poc interès a publicar llurs obres. Igual que d'altres virtuosos, com Paganini, les utilitzava probablement per un ús personal exclusiu.

Ars Melancholiae - Sylvius Leopold Weiss: Música per a llaüt - José Miguel Moreno - Glossa

Weiss: Sonatas for Lute, 8 volúms - Robert Barto - Naxos

Weiss, S. L.: The Silesian Master of Lute (J.Lindberg) - BIS

Weiss: Ouverture and Suites. Konrad.Junghanel - EMI

# data[].attributes.attachment_link.title
Silvius Leopold Weiss - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Silvius Leopold Weiss ( Breslau, Silèsia, actual Wrocław a Polònia, 12 d'octubre de 1687 - Dresden, Alemanya, 16 d'octubre de 1750) fou un compositor i intèrpret de llaüt alemany del Barroc. Era fill del també músic i llaütista Johann Jacob Weiss.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Leonardo Vinci ( 1690- 27 de maig de 1730), va ser un compositor de música del Barroc italià, conegut sobretot per les seves òperes. Ja pels volts del 1720 escrivia òperes bufes en dialecte napolità i després va aconseguir també èxits amb el gènere seriós, com en la seva Didone abbandonata (1726), sobre text de Metastasio. La seva mort prematura va tallar una carrera en ple ascens.

Vinci va néixer el 1691 a Strongoli, poble de la província de Crotona, Calabria, Itàlia. A primerenca edat, possiblement el 1708 va ingressar al Conservatori dels pobres de Jesús de Nàpols on va estudiar amb Gaetano Greco.

El seu reconeixement com a compositor es va iniciar el 1719 amb l'estrena de l' opera buffa El cecato fauzo, amb llibret en napolità, molt celebrada en el Teatro dei Fiorentini, primer esglaó del gènere. Per a aquest mateix teatre Vinci va escriure moltes obres similars, de les quals l'última d'elles, Le Zite 'n Galera (1722) és generalment reconeguda com la millor i constitueix d'altra banda l'òpera bufa més antiga de la qual es conserva la partitura completa.

La fama de Vinci com a autor d'òpera bufa li va obrir les portes per a fer una incursió en el gènere dramàtic, i la seva òpera seriosa Publio Cornelio Scipion va ser també reeixida. A partir de llavors, li van ploure encàrrecs d'altres ciutats, especialment Roma i Venècia.

A la mort d' Alessandro Scarlatti el 1725, Vinci va ser nomenat el seu successor com a mestre de la capella reial de Nàpols. En aquesta època la seva fama va transcendir fins i tot lluny d'Itàlia: se sap que Händel va presentar a Londres un Pasticcio sobre temes presos d'àries de Vinci.

El febrer de 1728 Vinci va anar empleat per l'ordre del Rosari, convertint-se en el mestre de capella del Conservatori i de l'Església de Santa Catalina. Per uns quants mesos va ser en conseqüència professor de Giovanni Battista Pergolesi. Després de pocs mesos, va delegar aquest treball en Francesco Durante a fi de tenir més temps per continuar component òperes. La seva amistat amb el poeta Pietro Metastasio el va proveir d'innombrables llibrets per a les seves obres, amb textos utilitzats per molts altres compositors al llarg del segle xviii.

Algunes de les seves obres, com l'òpera bufa Lo barone de Crocchia van ser compostes per a la interpretació d'un llegendari cantant de l'època, el cavaliere Carlo Broschi, anomenat Farinelli. La seva òpera Medo, va ser estrenada a Parma el 1728 per Farinelli i el seu col·lega i amic de tota la vida, Bernacchi.

La seva sobtada mort, probablement no natural, mai no va poder ser totalment aclarida. Es creu que va ser enverinat com a conseqüència d'una controvèrsia amorosa.

Aquestes comèdies musicals de l'època no gaudien de bona fama entre els cercles acadèmics. Tanmateix, Vinci va assolir el reconeixement de Nàpols amb elles, i li van obrir les portes del reconeixement a tot Itàlia i fins i tot a l'estranger. Totes les obres van ser compostes en l'esmentada ciutat, i estrenada en el Teatro dei Fiorentini.

Òpera dramàtica

Des de 1722 fins a la seva mort, Vinci es va dedicar de ple a la composició d' òperes dramàtiques, la majoria ambientades en l' antiga Roma. Dinou obres en menys de vuit anys, donen una idea de l'èxit del gènere, complint els creixents encàrrecs dels teatres de les principals ciutats d'Itàlia. S'indica en cada cas el lloc i any d'estrena:

Publio Cornelio Scipione, Nàpols, 1722

Sila dictador, Nàpols, 1723

Fornace, Roma, 1724

Eraclea, Nàpols, 1724

Ifigenia en Tauride, Venècia, 1725

Rosmira fedele, Venècia, 1725

El triunfo de Camila, Parma, 1725

Asianatte, Nàpols, 1725

Siroe, re di Persia, Venècia, 1725

Dido abandonada, Roma, 1726

Ermelinda, Nàpols, 1726

Segismundo, rey de Polonia, Roma, 1727

La caduta de' decemviri,

Medo, Parma, 1728

Catone in Utica, Roma, 1728

Flavio Antico Oliario, Roma, 1728

Alessandro nell'Indie, Roma, 1729

Semiramide riconosciuta, Roma 1729

Partenope, Venècia, 1724 o 1725

Artajerjes, Roma el 4 de febrer de 1730.

La glòria del Santíssim Rosari, 1722, Nàpols

La protecció del Rosari, 1720

La Verge dolorosa, 1731

Referències i notes

Bibliografia

Helmut Hucke : Article "Vinci" a: Die Musik in Geschichte und Gegenwart

Reinhard Strohm : Italienische Opernarien deis frühen Settecento

Enllaços externs

# data[].attributes.attachment_link.title
Leonardo Vinci - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Leonardo Vinci ( 1690- 27 de maig de 1730), va ser un compositor de música del Barroc italià, conegut sobretot per les seves òperes. Ja pels volts del 1720 escrivia òperes bufes en dialecte napolità i després va aconseguir també èxits amb el gènere seriós, com en la seva Didone abbandonata (1726), sobre text de Metastasio.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Giovanni Battista Pergolesi ( Jesi, Itàlia, 4 de gener de 1710 - Pozzuoli, Itàlia, 16 de març de 1736) va ser un compositor, violinista i organista italià del període Barroc, membre de l' escola napolitana, principalment en el camp de l' opera buffa.

Va estudiar música a Jesi amb Francesco Santini, i després va viatjar a Nàpols, on va estudiar a partir de 1725 amb Gaetano Greco entre d'altres. Va passar gran part de la seua vida en la cort de Nàpols.

El seu intermenzzo La serva padrona va arribar a París l'any 1752, i va ser la causant de l'anomenada "Guerra dels bufons" entre els dos principals exponents de l'opera seria francesa, Jean-Baptiste Lully i Jean-Philippe Rameau i els partidaris de la nova opera buffa italiana. Pergolesi va ser considerat com a model de l'estil italià durant aquesta controvèrsia, que va dividir a la comunitat musical de París durant dos anys.

Amb problemes de salut des de petit (hom creu que patia d' espina bífida), Pergolesi va morir als 26 anys, aparentment de tuberculosi.

Pergolesi va ser un dels més importants compositors de la naixent opera buffa. La seua opera seria Il prigioner superbo inclou com a intermezzo còmic La serva padrona, (La serventa patrona) (1733) que es convertí en una peça molt popular.

Entre altres obres operístiques es troben La conversione e morte di San Guglielmo ( 1731), Lo frate 'nnamorato ( 1732), considerada la seua òpera més important, L'Olimpiade ( 1735) i Il Flaminio ( 1735). Totes elles estrenades a Nàpols, excepte L'Olimpiade que es va estrenar a Roma.

Pergolesi també va compondre música sacra, incloent-hi la Missa di San Emidio (1732), que posteriorment va ampliar i es va anomenar Missa Romana (1734). Però potser la seua obra religiosa més coneguda siga el seu Stabat Mater, per a soprano, contralt i orquestra. Aquesta obra va ser elegida per a reemplaçar l'Stabat Mater d' Alessandro Scarlatti per a les representacions de Divendres Sant a Nàpols.

L'obra ha romàs popular, convertint-se en la més editada i impresa del segle XVIII, i ha estat arranjada o adaptada per un gran nombre d'altres compositors, incloent-hi a Johann Sebastian Bach, que la va usar com a base del seu Salm Tilge, Höchsterm meine Süden, BWV 1083. També va compondre moltes obres seculars, incloent-hi una sonata i un concert per a violí.

Un considerable nombre d'obres atribuïdes a Pergolesi han demostrat ser falses. Aparentment altres autors menys coneguts de l'Escola Napolitana, publicaven amb menció del seu nom, per motius merament especulatius, o "publicitaris". Per exemple, avui se sap que la majoria de les peces del ballet Pulcinella d' Ígor Stravinski, que ostensiblement van ser atribuïdes a Pergolesi, corresponen en realitat a altres compositors de l'època.

# data[].attributes.attachment_link.title
Giovanni Battista Pergolesi - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Giovanni Battista Pergolesi ( Jesi, Itàlia, 4 de gener de 1710 - Pozzuoli, Itàlia, 16 de març de 1736) va ser un compositor, violinista i organista italià del període Barroc, membre de l' escola napolitana, principalment en el camp de l' opera buffa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nicola Porpora - Viquipèdia, l’enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Nicola (Antonio) Porpora (Nàpols, Regne de Nàpols, 17 d’agost, 1686 - ib., 3 de març, 1768)[1] va ésser un compositor napolità d’òperes barroques i professor de cant. De la seva escola en sortiren castrats famosos com Farinelli, Senesino i Caffarelli.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Giuseppe Domenico Scarlatti ( Nàpols, 26 d'octubre de 1685 - Madrid, 23 de juliol de 1757) fou un compositor Italià del Barroc. Va influir notablement en el desenvolupament de la música per a teclat, especialment a Espanya, Portugal i Anglaterra.

Domenico Scarlatti va néixer a Nàpols, sent el sisè fill dels deu fills de la seva família i germà menor del també músic Pietro Filippo Scarlatti. Probablement va iniciar els seus estudis amb son pare, el compositor i professor de música Alessandro Scarlatti. Francesco Gasparini i Bernardo Pasquini també podrien haver-se trobat entre els seus primers mestres, i sembla que tots ells van influir en la seva música.

Va esdevenir compositor i organista de la Capella Reial de Nàpols el 1701, i el 1704, va revisar l'òpera Irene de Carlo Francesco Pollarolo abans de la seua interpretació a Nàpols. Poc després, son pare el va enviar a Venècia no havent cap registre de la seua vida en aquests anys. El 1709 va traslladar-se a Roma on va entrar al servei de l'exiliada reina polonesa Maria Casimira. A Roma va conèixer Thomas Roseingrave qui després seria el capdavanter de l'entusiàstica acollida de les sonates del compositor a Londres. Domenico ja era llavors un eminent intèrpret de clavecí. En un duel musical amb George Frideric Handel que va tenir lloc al Palau del Cardenal Ottoboni a Roma, hom el va declarar superior a Handel al clavecí, encara que inferior a l' orgue. Al final de la seua vida, es conta que es feia el senyal de la creu com a signe de veneració quan hom esmentava el talent de Handel.

També a Roma, Scarlatti va compondre diverses òperes per al teatre privat de la reina Casimira. Va ser mestre de capella de Sant Pere des del 1715 al 1719, i en aquest darrer any va traslladar-se a Londres per tal de dirigir la seua òpera Narciso al King's Theatre.

El 1720 o 1721 se'n va anar cap a Lisboa, on va entrar al servei de la princesa portuguesa Maria Bàrbara de Bragança, com a professor de música. Va visitar Nàpols una altra vegada, el 1725 i, durant la seua visita a Roma el 1728 va casar-se amb Maria Caterina Gentili. El 1729 es va instal·lar a la cort de Madrid, atès que la seua alumna Maria Bàrbara havia contragut matrimoni amb l'infant Ferran de Borbó. Maria Barbara va esdevenir reina d'Espanya el 1746, en pujar al tron el seu espòs. Scarlatti va romandre a Espanya al voltant de vint-i-cinc anys i va tenir-hi cinc fills. A la mort de la seua primera esposa, el 1742, va casar-se amb una espanyola, Anastasia Maxarti Ximenes. Durant la seua vida a Madrid Scarlatti va compondre al voltant de cinc-centes sonates per a clavecí. És per aquestes obres per les que avui dia és recordat.

Scarlatti va ser amic del castrato Farinelli, que va romandre un llarg temps a la cort de Madrid, al servei del rei Felip V. El musicòleg Ralph Kirkpatrick ha manifestat que la correspondència de Farinelli ha proveït "la major part de la informació de primera mà sobre Scarlatti que ens ha arribat fins als nostres dies."

Domenico Scarlatti va morir a Madrid, a l'edat de 71 anys. Fou enterrat al desaparegut convent de San Norberto, on avui hi ha la Plaza de los Mostenses; les restes desaparegueren amb el convent, en 1810. La seua casa, al carrer de Leganitos mostra una placa commemorativa del compositor, i els seus descendents encara viuen a Madrid.

Només una part de les obres de Scarlatti es van publicar en vida del compositor; el mateix Scarlatti sembla que va supervisar la publicació de la seu més famosa col·lecció - un llibre amb 30 Essercizi - el 1738, que sorprenentment són ben presents al repertori actual. Aquests van ser rebuts amb entusiasme arreu d'Europa i defensats pel principal teòric musical anglès del segle XVIII, Dr. Charles Burney. Hom creu que poden haver influït sobre les Variacions Goldberg de J. S. Bach, però hi ha ben poques proves que suporten aquesta idea. La influència de Scarlatti en l'estil musical de les darreries del segle xviii sembla que va ser considerable, això no obstant, els historiadors musicals sempre l'han considerat un cas aïllat, potser per l'extrema originalitat de la seua música dins del període barroc, o potser per la infravaloració que ha sofert la producció musical espanyola d'aquella època.

Una gran quantitat de sonates que no van ser publicades en vida del músic han anat sent impreses de manera irregular des de fa dos segles i mig. No obstant això, Scarlatti ha atret a admiradors notables, incloent-hi Chopin, Brahms, Bartók, Heinrich Schenker i Vladimir Horowitz. L'escola pianística russa sempre ha defensat les sonates de Scarlatti.

Scarlatti va escriure al voltant de cinc-centes sonates, generalment en un únic moviment d'estructura binària. Tot i això, contenen tota una gamma d'expressions musicals i d'invenció formal. La seua dificultat tècnica ha provocat que sovint siguen considerades simples estudis de virtuosisme, però la moderna tècnica pianística deu molt a la seua influència. Les sonates manifesten audàcia harmònica i un arriscat ús de la modulació (canvi d'una tonalitat a una altra), frescor i varietat d'invenció i una vigorosa intel·lectualitat en el tractament temàtic i estructural que oculten el seu to "popular".

Entre les principals característiques de l'estil de Scarlatti cal citar:

1. La clara influència de la música popular espanyola: l'ús que Scarlatti fa del mode Frigi i d'altres inflexions tonals, més o menys alienes a la centralitat musical europea, en són símptomes obvis, així com d'acords en cluster extremadament dissonants i d'altres tècniques que semblen una imitació de la guitarra. També s'hi troben préstecs de la música àrab i jueva.

2. L'explícit tractament de les fonts populars. No serà fins a la música de Béla Bartók i els seus contemporanis que es tornarà a produir una música amb un component folclòric tan "estrident".

3. L'anticipació de moltes de les troballes de l'anomanat "estil clàssic".

Gravacions

Diversos clavecinistes i pianistes han gravat les sonates de Scarlatti. Scott Ross va gravar-ne la integral en un conjunt de 34 CDs. També han interpretat Scarlatti Wanda Landowska, Gustav Leonhardt i Ralph Kirkpatrick, qui era un reconegut expert en l'obra de Scarlatti i que va publicar la seua pròpia edició de les sonates. Entre els més importants pianistes que han gravat l'obra de Scarlatti cal citar Vladimir Horowitz, Mikhail Pletnev, Clara Haskil, Murray Perahia, András Schiff, Christian Zacharias, Konstantinos Papadakis i Ivo Pogorelich.

Bibliografia

Ralph Kirkpatrick, Domenico Scarlatti. Princeton University Press, 1953. (ISBN 0-691-02708-0)

Yáñez Navarro, Celestino: "Obras de Domenico Scarlatti, Antonio Soler y Manuel Blasco de Nebra en un manuscrito misceláneo de tecla del Archivo de Música de las Catedrales de Zaragoza", en Anuario Musical, 77 (2012), pp.45-102.

Yáñez Navarro, Celestino: Nuevas aportaciones para el estudio de las sonatas de Domenico Scarlatti. Los manuscritos del Archivo de música de las Catedrales de Zaragoza. Tesi doctoral, Universitat Autònoma de Barcelona, 2015.

# data[].attributes.attachment_link.title
Domenico Scarlatti - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Giuseppe Domenico Scarlatti ( Nàpols, 26 d'octubre de 1685 - Madrid, 23 de juliol de 1757) fou un compositor Italià del Barroc. Va influir notablement en el desenvolupament de la música per a teclat, especialment a Espanya, Portugal i Anglaterra.

# data[].attributes.attachment_link.title
Johann Pachelbel - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Johann Pachelbel (pronunciat [ʝoˌɦam ˈpʰaxl̩bɛl]) ( Nuremberg, 1 de setembre de 1653 - 3 de març de 1706) va ser un compositor, organista i professor alemany del Barroc. Pachelbel és un dels músics més importants de la generació anterior a J. S. Bach.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jean-Henri d'Anglebert (francès: Jean-Henry d'Anglebert) ( Bar-le-Duc, 1 d'abril de 1629- París, 23 d'abril de 1691) fou un compositor, clavecinista i organista francès. Va ser un dels compositors de teclat més destacats del seu temps.

El pare de D'Anglebert, Claude Henry, conegut com a Anglebert, era un sabater acomodat a Bar-le-Duc. No se sap res sobre els primers anys i l'educació musical del compositor. Com que en un moment va compondre un tombeau per a Jacques Champion de Chambonnières, és possible que Chambonnières fos el seu mestre o, en tot cas, un amic per qui D'Anglebert tenia molt respecte. El primer manuscrit conservat amb la música de D'Anglebert data de 1650-1659. També conté música de Louis Couperin i Chambonnières, i possiblement es van originar en el seu cercle immediat; així, a la meitat de la dècada de 1650, D'Anglebert devia estar estretament associat amb els clavecinistes francesos més destacats de l'època. La primera referència a D'Anglebert sobreviu en el seu contracte matrimonial des de l'11 d'octubre de 1659. D'Anglebert es va casar amb Magdelaine Champagne, cunyada de l'organista François Roberday. En el contracte, es descriu com a burgès de París, cosa que suggereix que el 1659 ja estava ben establert a París. Es desconeix quan va deixar Bar-le-Duc i es va establir a París.

La carrera d'Anglebert a París degué començar a l'església jacobina de la Rue St. Honoré, on encara era organista el gener de 1660. L'agost de 1660 va succeir a Henry Du Mont com a clavecinista de Felip de França, duc d'Orléans, el germà petit del rei. Va mantenir el càrrec fins almenys el 1668, però mentrestant, el 1662, va adquirir la cambra de clavecinista a Chambonnières, recentment deshonrat a la cort; Chambonnières va mantenir el salari, però D'Anglebert va assumir les funcions. Va exercir de clavecinista reial fins que el seu fill Jean-Baptiste-Henry es va convertir en el seu reversioner el 1674. Després del 1679, D'Anglebert va servir a la duquessa Maria Anna Victòria de Baviera (delfina de França), que va morir el 1690. D'Anglebert va morir l'any següent, el 23 d'abril. La seva única obra publicada, Pièces de clavecin, va aparèixer només dos anys abans, el 1689. La resta de la seva música -en la seva majoria obres de clavicèmbal, però també cinc fugues i un quatuor per a orgue- sobreviu en manuscrits.

L'obra principal de D'Anglebert és una col·lecció de quatre suites de clavicèmbal publicades el 1689 a París amb el títol Pièces de clavecin. El volum està dedicat a Marie Anne de Bourbon, una talentosa clavecinista amateur que després va estudiar amb François Couperin. A part del seu contingut, que representa alguns dels millors èxits de l'escola de clavicèmbal francès (i mostra, entre altres coses, el domini exhaustiu del contrapunt i la seva contribució substancial al gènere del preludi sense mesurar), D'Anglebert, Pièces de clavecinés històricament important en diversos altres aspectes. La col·lecció va quedar bellament gravada amb la màxima cura, cosa que va establir un nou estàndard per al gravat musical. A més, la taula d'ornaments d'Anglebert és la més sofisticada abans de la de Couperin (que només va aparèixer un quart de segle després, el 1713). Va constituir la base de la pròpia taula d'ornaments de J. S. Bach (Bach va copiar la taula d'Anglebert cap al 1710) i va proporcionar un model per a altres compositors, inclòs Rameau. Finalment, es presenten les peces originals de D'Anglebert juntament amb els seus arranjaments de les obres orquestrals de Lully. Els arranjaments d'Anglebert són, una vegada més, algunes de les millors peces d'aquest gènere,

La majoria de les altres peces d'Anglebert sobreviuen en dos manuscrits, un dels quals conté, a part de les danses habituals, arranjaments de clavicèmbal de peces de llaüt de compositors com Ennemond Gaultier, Denis Gaultier i René Mesangeau. Són peces úniques, ja que no es coneixen aquests arranjaments d'altres grans compositors de clavecí francès. El segon manuscrit conté peces encara més experimentals de D'Anglebert, en què va intentar inventar una notació semblant a la tabulatura per a música de teclat per simplificar la notació de textures d'estil brisé.

Les úniques obres d'orgue que sobreviuen D'Anglebert són cinc fugues i un quatuor (un antic terme francès per a una peça d'òrgue contrapuntístic a quatre veus). Totes les fugues elaboren variacions del mateix tema, formant així un ricercare ampliat (o una miniatura The Art of the Fugue). El quatuor, una de les poques peces supervivents d'aquest tipus, es basa en tres temes derivats del Kyrie Cunctipotens; es pot tocar amb tres teclats i el teclat de pedal.

Ledbetter, David (2001). "Jean Henry D'Anglebert". A Root, Deane L. (ed.). El Diccionari de música i músics de New Grove . Oxford University Press.(...)

Biografia de Jean-Henri D'Anglebert, Classical Net.

Partitures gratuïtes de Jean-Henri d'Anglebert a l'International Music Score Library Project (IMSLP)

Kunst der Fuge: Jean-Henri d'Anglebert - Fitxers MIDI

# data[].attributes.attachment_link.title
Jean-Henri d'Anglebert - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Jean-Henri d'Anglebert (francès: Jean-Henry d'Anglebert) ( Bar-le-Duc, 1 d'abril de 1629- París, 23 d'abril de 1691) fou un compositor, clavecinista i organista francès. Va ser un dels compositors de teclat més destacats del seu temps. El pare de D'Anglebert, Claude Henry, conegut com a Anglebert, era un sabater acomodat a Bar-le-Duc.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
William Lawes ( 1 de mayo de 1602 en Wiltshire, Inglaterra- ? de 1645), fue un compositor barroco.

Su padre fue Thomas Lawes y su madre Lucris Shepharde. Se alistó en el ejército y fue nombrado comisario de la guardia personal del rey, fue herido mortalmente en 1645.

William Lawes se considera un nexo de unión entre dos músicos del siglo XVII. John Dowland y Henry Purcell. Su muerte fue lamentada en la corte e inspiró muchas elegías musicales de sus compañeros, fundamentalmente en su hermano. Fue una persona querida y compañero ejemplar, componiendo gran número de canciones tabernarias y canciones canónicas humorísticas.

Su primera obra se publicó en 1648, compuesta de treinta salmos con música a tres voces, editados por Henry Lawes, incluyendo diez cánones, así como salmos y elegías compuestos por el propio Henry. Destacan en su obra las sonatas para uno y dos violines, bajo de viola y órgano. Cada uno de los grupos consta de ocho obras que siguen un orden idéntico tanto en tonalidad como en movimientos, lo que sugiere que fueron pensadas para hacer mayor hincapié en el contrapunto.

Las sonatas se componen de tres movimientos: una seguida por una y una . Los movimientos iniciales son los que llevan el peso emotivo, agregándole una coda lenta y extensa a la gallarda. Revelan el espíritu libre y romántico de Lawes.

Entre sus composiciones destacan siete para arpa, orquestados por violín, bajo de viola, arpa y tiorba, interesándose por las variaciones. Cada obra se compone de variaciones emparejadas de movimientos de danzas, apareciendo tres pavanas para bajo de viola (nº 10 en sol menor). Compone también nueve consorts para viola, agrupados posteriormente bajo el título de For ye Violls (Consort Setts), cinco de ellos se instrumentan a seis partes, y los restantes a cinco, asignando una de las voces al órgano.

Otra obra destacable de Lawes es la pavana del set en do menor a cinco partes, discurso sobre el motivo de las Lachrimae de Dowland, dos fantasías en do menor a seis partes, sucediéndole a este movimiento la instrumentación de uno de los cantæ firmæ más antiguos utilizados, el In nomine. Puso también música a poemas dramáticos realizados por él, y compuso canciones para teatro, como la Ye feinds and Furies.

# data[].attributes.attachment_link.title
William Lawes - Wikipedia, la enciclopedia libre

# data[].attributes.attachment_link.description
William Lawes ( 1 de mayo de 1602 en Wiltshire, Inglaterra- ? de 1645), fue un compositor barroco. Su padre fue Thomas Lawes y su madre Lucris Shepharde. Se alistó en el ejército y fue nombrado comisario de la guardia personal del rey, fue herido mortalmente en 1645.