# data[].attributes.body
Para mais informações: https://www.instagram.com/elin.piel/ + https://elinpiel.bandcamp.com/

# data[].attributes.headline
#nao_ficcao #quadrinhos #suecia #liv_stromquist 

# data[].attributes.subject
#nao_ficcao #quadrinhos #suecia #liv_stromquist 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
por Liv Strömquist (Autor, Ilustrador), Kristin Lie Garrubo (Tradutor)

# data[].attributes.attachment_link.title
Na sala dos espelhos: Autoimagem em transe ou beleza e autenticidade como mercadoria na era dos likes & outras encenações do eu

# data[].attributes.attachment_link.description
Compre online Na sala dos espelhos: Autoimagem em transe ou beleza e autenticidade como mercadoria na era dos likes & outras encenações do eu, de Strömquist, Liv, Garrubo, Kristin Lie, Strömquist, Liv na Amazon. Frete GRÁTIS em milhares de produtos com o Amazon Prime. Encontre diversos livros escrit…

# data[].attributes.body
Para mais informações: "'Garoto dos Céus' explora a relação entre Estado e religião no Egito" [https://www1.folha.uol.com.br/ilustrada/2023/01/garoto-dos-ceus-explora-a-relacao-entre-estado-e-religiao-no-egito.shtml]

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Câmara de Comércio Sueca SP (@swedchambr)

# data[].attributes.body
Stockholms Konstnärliga Högskola [https://www.uniarts.se/]

# data[].attributes.body
"Lanna Lenken was born in Gothenburg, Sweden in 1978. She studied at the Dramatiska Institutet in Stockholm and the European Film College in Denmark. After making several successful short films, including Eating Lunch, and the series Double Life, she directed My Skinny Sister, her debut feature which won the Crystal Bear at the Berlinale and the Audience Award at the Göteborg Film Festival. A Berlinale Talents alumna, her most recent works are the popular series Thin Blue Line for Swedish television and the Viaplay series Thunder in My Heart." [https://www.scandinaviahouse.org/events/comedy-queen/?mc_cid=208bd9cf9f&mc_eid=b9a8917e2d]

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Berlinale - Berlin International Film Festival

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mobility is massing for change. In one corner, you have the traditional auto industry, a place where brands old and new are duking it out in time-honoured fashion trying to reshape the future to conform to their particular vision. In the other, you have the relatively unexplored realm of mini- and micro-mobility, a thicket of fresh innovation and new spins on old ideas.

Luvly is a Swedish start-up that wants to conquer personal urban transport without smothering the qualities that make cities so appealing. No one could deny that the modern city hasn't weathered the collision with the automobile especially well; 21st-century urban planning is partly about unpicking the tangled legacy of the car.

Luvly believes that there's another way. The Luvly O, the Stockholm-based company's debut model, was designed by Joachim Nordwall, who previously worked for Swedish hypercar manufacturer Koenigsegg. With a range of 100km and a top speed of around 90km/h, Luvly hopes the O can be sold for around €10,000 when it launches later this year.

As well as being for low-speed urban transport, the O's production process has been carefully considered, using lightweight recyclable materials and an easy modular construction. Simplified logistics are a key part of the equation: the cars will be shipped in flatpack form for local assembly, significantly cutting the carbon footprint of the whole operation. We spoke to Håkan Lutz, Luvly's CEO and co-founder (along with chairman Björn Lindblom and chief technology officer David Egertz) about his vision for 'light urban vehicles', and how the O is designed to reclaim the space currently clogged up with SUVs and other unwieldy machines.

Håkan Lutz, Luvly CEO, on the future of urban mobility

Wallpaper*: When did you first identify the potential of Light Urban Vehicles?

Håkan Lutz: I've had a passion for cars since I was a kid. Whilst [I was] studying at the Stockholm School of Economics in the mid-1990s, this began to translate into an interest in urban transport on a more profound level. By the early 2000s, I had started envisioning a renaissance of the bubble cars of the 1960s, like the Messerschmitt KR200. These small, agile vehicles were perfect in concept for an increasingly metropolitan world - but they needed electrifying and modern safety standards, of course.

In 2007, I started Vehiconomics, aiming to do just that. Back then, there just wasn't the infrastructure or technology to make electric light urban vehicles a reality worldwide. Worse still, people laughed at the idea of retiring the world's fossil-fuel cars. But by 2015, when we launched Luvly, both attitudes and technology had changed.
W*: Do you think they have the potential to be used in every city, or are Asian cities or European cities, say, more likely to adopt the LUV model?
HL: Minimobility is already widespread in many Asian countries - think about the prevalence of tuk-tuks in some major world cities. We are not yet at this same level of adoption in Europe. However, we are seeing a radical shift in urban mobility infrastructures in large European cities in order to accommodate bicycles and scooters - so the potential for change is there.

It is impossible to predict with any certainty which cities are more likely to adopt, but what is certain is the need for a radical shift in how we think about urban transportation, and the need for an infrastructure to reflect social and environmental needs.
W*: What are the defining characteristics of an LUV?
HL: The primary identifier is that they are vehicles optimised for urban mobility. Technically, there are several factors that define LUVs, primarily their weight, efficiency, and adaptability. They weigh significantly less than a car (a fifth of the weight of a Tesla) and virtually all Luvly vehicle parts are recyclable and can be made from renewable materials.

The low weight allows us to utilise very small batteries - which is not only extremely important for the environmental sustainability of electric vehicles, but also in making a super-simple battery-swap system possible, together with short charging times on a normal household outlet. In material terms, we have a number of patents on the vehicle, including a platform that simplifies the construction of advanced three-dimensional composite sandwich structures, enabling affordability of production while maintaining the structure's lightness and strength.

W*: Who are your key competitors? The Citroën AMI, for example?

HL: There are several companies operating in the minimobility space at the moment, with vehicles such as the AMI, Renault's Twizy and Mobilize Duo, the ACM City One, and the Wuling Hongguang Mini EV all establishing themselves over the past few years. However, due to our patented platform, we are confident that we can offer best-in-class safety at a most competitive price.
W*: This kind of electric microcar has been popular in China for many years. What do you think Luvly does differently to these manufacturers?
HL: Luvly is a Swedish company and our vehicles reflect those qualities that typify Swedish engineering: radical innovation, beautiful design, affordable pricing, safety and responsible environmental approach.
W*: In addition to reducing the car's footprint, an LUV necessarily removes many of the extraneous equipment and luxuries that are integral to modern car brands. How do you think consumers will react?
HL: Driving the Luvly O, our debut model, feels much more futuristic and just as luxurious as operating a typical gas-guzzling SUV. The biggest difference to the consumer is they know they aren't polluting their city's streets and putting their community's pedestrians, schoolchildren, and animals at risk. Add to that the fact they are paying a fraction of the price to run the vehicle, and that parking is much easier, and the modern car experience isn't left with too much to recommend it.
W*: Where do you hope the Luvly O will be most successful?
HL: Initially, we'll prioritise launching our LUVs in cities with high levels of pollution and congestion and with a large proportion of urban commuters. But there really is global application because of our B2C and B2B offering, and I strongly believe we can make a huge positive impact in urban environments everywhere.

# data[].attributes.attachment_link.title
Luvly is a new Swedish mobility brand hoping to reinvent the role of the car in the city

# data[].attributes.attachment_link.description
Mobility is massing for change. In one corner, you have the traditional auto industry, a place where brands old and new are duking it out in time-honoured fashion trying to reshape the future to conform to their particular vision.

# data[].attributes.body
Para mais informações sobre o castelo/palacete em Ipanema [bairro da cidade do Rio de Janeiro], leia "Rio Antigo, por Rafael Bokor: o castelo inesquecível de Ipanema"[https://lulacerda.ig.com.br/rio-antigo-por-rafael-bokor-o-castelo-inesquecivel-de-ipanema/]

# data[].attributes.attachment_link.description
Compre online Nunca houve um castelo, de Batalha, Martha na Amazon. Frete GRÁTIS em milhares de produtos com o Amazon Prime. Encontre diversos livros escritos por Batalha, Martha com ótimos preços.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A compelling mystery, a poignant bildungsroman, and a work of great nostalgia for times just past, COLLECTED WORKS is a novel about love, power and art-and what leads us to make the pivotal decisions that change the course of our lives.

Martin Berg's wife, Cecilia, disappeared years ago. His memories of their carefree college days seem ever out-of-reach, and the intellectual curiosities that once made him the object of her desire have given way to mid-life uncertainty. The methodical and quiet life he's made for himself and his adult children couldn't be further from the one he dreamed of in his youth, when the manuscripts lying around his apartment were flush with promise and the ailing publishing house he runs was still new. Perhaps nothing reminds Martin of these failures more than his friend Gustav Becker, a wildly successful painter who's returned to Gothenburg on the eve of his career-defining retrospective.

Gustav, meanwhile, is hurting too. His obsession with Cecilia's inexplicable disappearance had made his art hagiographic, fixated on her image. When posters for Gustav's retrospective plaster Cecilia's face on major billboards across the city, Martin's daughter Rakel learns a haunting fact that points toward her mother's whereabouts. She and her brother chase this clue across time, memory, and Europe, to discover why their beloved mother abandoned her family, with the imagined hope that the question of what makes a person can ever be answered.

COLLECTED WORKS, a major hit in Sweden, sold over 100,000 copies in its first year in print, instantly making Lydia Sandgren a literary sensation. Winner of the 2020 August Prize for Fiction, the novel is set to publish in 17 territories.

# data[].attributes.attachment_link.description
A compelling mystery, a poignant bildungsroman, and a work of great nostalgia for times just past, COLLECTED WORKS is a novel about love, power and art-and what leads us to make the pivotal decisions that change the course of our lives. Martin Berg's wife, Cecilia, disappeared years ago.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Contemporary Sweden is a country with a worldwide progressive reputation, despite an undeniable tradition of racism within its borders. In the face of this contradiction of culture and history, Afro-Swedes have emerged as a vibrant demographic presence, from generations of diasporic movement, migration, and homemaking. In Afro-Sweden, Ryan Thomas Skinner uses oral histories, archival research, ethnography, and textual analysis to explore the history and culture of this diverse and growing Afro-European community.

Skinner employs the conceptual themes of "remembering" and "renaissance" to illuminate the history and culture of the Afro-Swedish community, drawing on the rich theoretical traditions of the African and Black diaspora. Remembering fosters a sustained meditation on Afro-Swedish social history, while Renaissance indexes a thriving Afro-Swedish public culture. Together, these concepts illuminate significant existential modes of Afro-Swedish being and becoming, invested in and contributing to the work of global Black studies.

The first scholarly monograph in English to focus specifically on the African and Black diaspora in Sweden, Afro-Sweden emphasizes the voices, experiences, practices, knowledge, and ideas of these communities. Its rigorously interdisciplinary approach to understanding diasporic communities is essential to contemporary conversations around such issues as the status and identity of racialized populations in Europe and the international impact of Black Lives Matter.

# data[].attributes.attachment_link.title
Afro-Sweden: Becoming Black in a Color-Blind Country

# data[].attributes.attachment_link.description
Compre online Afro-Sweden: Becoming Black in a Color-Blind Country, de Skinner, Ryan Thomas, Diakité, Jason Timbuktu na Amazon. Frete GRÁTIS em milhares de produtos com o Amazon Prime. Encontre diversos livros escritos por Skinner, Ryan Thomas, Diakité, Jason Timbuktu com ótimos preços.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Foi ao acaso que encontrei com a obra de Emma Larsson, artista sueca que define a própria arte como um ato de livre exploração. Antes de falar sobre sua obra, porém, é o encontro que me interessa: pensar nos deslocamentos e alcances que os encontros podem ter sobre nós.

Em alguma medida, as imagens criadas por Emma acionam no interlocutor algo do campo da indeterminação, que é o que resulta do encontro entre cores quando deslizam sobre o papel, criando efeitos estéticos também únicos e imprevistos.

Como as marcas em uma superfície de inscrição primeira, as cores em movimento penetram nosso olhar, que segue diluído entre margens borradas. Não à toa, dizem que a vida imita a arte...

Também no cotidiano, os encontros são capazes de produzir desvios e nublar contornos, deixando o rastro de seus efeitos inusitados sobre nossos corpos. Seja com uma pessoa, uma obra, uma cena ou entidade, cada encontro é capaz de acionar em nós linhas diferenciais que nos fazem escorrer para lugares inexplorados.

Grande pensador da arte dos encontros, Espinosa chama a atenção para a questão dos usos. Para além de nos deixarmos afetar pelos efeitos alegres ou tristes de cada encontro, trata-se mais de investir nos modos como agimos sobre um encontro, para que deles possamos extrair uma linha diferencial.

Aqui, já não importa tanto que estejamos diante de um bom ou mau encontro - se isso nos alegra ou nos entristece -, pois, fazendo dos usos nossa bússola ética, trata-se mais de atentar aos movimentos postos em marcha para que saiamos diferentes de como entramos neste plano de composição.

Devir a ser. Assim como uma obra nunca será igual a outra, o mesmo acontece com a produção de diferença em nós. Trata-se da coragem para fabricar um devir ativo, livre do império das formas e das formalidades, pois é no fluxo do movimento que uma linha diferencial nos impulsiona ao devir.

É fácil entender isso com as tintas de Emma. Há fluxos intensos e menos intensos, intensidades de forças variadas que pedem passagem: o que vemos são cores entrando e saindo umas nas outras, fabricando formas sem nome e territórios inusitados, possíveis apenas pela pressão sentida corpo a corpo.

No processo analítico ocorre algo parecido, que faz com que nossos territórios existenciais se expandam a cada vez. Ainda que não se trate de mistura, cada encontro põe o corpo e o olhar em movimento, fabricando amplitudes e alargando horizontes a partir dos quais os fluxos de movimento intensivos do desejo podem encontrar lugar de passagem.

Tanto na vida como na arte, trata-se da coragem para abrir mão das formas fixas e das intencionalidades para dar corpo ao que, de todo modo, já se encontrava em movimento, como nos mostram as tintas de Emma.

# data[].attributes.attachment_link.description
Foi ao acaso que encontrei com a obra de Emma Larsson, artista sueca que define a própria arte como um ato de livre exploração. Antes de falar sobre sua obra, porém, é o encontro que me interessa: pensar nos deslocamentos e alcances que os encontros podem ter sobre nós.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sámi Film Festival 2023 — Virtual & In-Person

# data[].attributes.body
https://www.lyrikline.org/pt/poemas?nav=1&lang%5B%5D=sv

# data[].attributes.body
Sugestão: copie e cole o texto inteiro no "Google tradutor" e leia a versão traduzida para o Português

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Varje tanke är en eftertanke, en reflektion över en sak eller en händelse. På det sättet kan man säga att en tankeprocess är omöjlig utan individuell erfarenhet av det som tänks. Ensamhet är något jag har upplevt och reflekterat över. Själva föreställningen om ensamhet kan emellertid väcka en rad olika associationer beroende på situationer, sammanhang, och till och med sinnesstämningar. Vissa kanske associerar den till något dåligt, andra till något positivt, några lägger förmodligen ingen större tid att fundera över tillståndet. Ensamheten

är mångtydig och av den anledningen finns det här rimliga skäl att genomföra ett slags begreppslig analys. Ja, vilken sorts ensamhet talar jag om?
När jag en dag i början på hösten förra året blev tillfrågad att bidra med en text till den här antologin bestod en stor del av min tillvaro av ett partner- och samboskap. Med tanke på pandemin och den isolation vi människor kastades in i tänkte jag då att fenomenet ensamhet framstod som ett spännande och aktuellt ämne att undersöka vidare i en essä. Ämnet och på något vis texten blev till slut min verklighet och förhållandet tog slut inte långt därefter. Som att det var ödesbestämt. Inte för att jag för den sakens skull tror på ödet. Å andra sidan fungerar själva föreställningen om att något redan är bestämt på förhand, det vill säga att ödets kraft spelar med i en särskild händelseprocess, som en tröst för oss människor. Den mest rationella förklaringen pekar snarare åt det motsatta hållet: det som sker är slumpartat. Att jag valde ämnet ensamhet när jag var i ett förhållande är förstås inte orsaken till att hon, till slut, vågade ta beslutet att avsluta förhållandet, det vore högst egendomligt att tro något så absurt. Beslutet kom heller inte som en överraskning, då det i ärlighetens namn inte varit direkt bra mellan oss under en lång period. Goda vänner var vi, utan tvekan, men inte mycket mer än så. Trots det är det en stor sorg att ett förhållande tar slut, speciellt när det var min bästa vän som jag därtill hade privilegiet att bo tillsammans med.
Är man mitt i någonting, liksom mitt i en sorgeprocess efter ett uppbrott, är det svårt att i den stunden föreställa sig hur allt kommer att bli som förut igen. Men, det sker. Precis som Friedrich Nietzsches idé om
I inledningen framhöll jag att det finns en särskild modern känsla av ensamhet som även Fay Bound Alberti menar inte har existerat tidigare, vilket framgår i hennes bok A Biography of Loneliness: The History of an Emotion. Alberti beskriver ensamhet som en medveten, kognitiv känsla av förfrämligande eller social separation från meningsfulla andra. Hon hävdar att detta moderna mänskliga tillstånd inte fanns före 1800-talet, på grund av att människor inte hade möjlighet att överleva utan att ta hjälp av andra. Ja, att människan, utifrån en historisk tillbakablick alltid varit extremt beroende av gruppen, alltid varit beroende av samexistensen med de andra i byn, alltid varit, till och med osjälvständig, är inte omstridda påståenden. Den som av någon anledning hamnade utanför gemenskapen hamnade i en utsatt situation och klarade sig i regel inte. Sannolikt upplevde monarker ensamhet, men för gemene man eller kvinna var nog detta ett synnerligen främmande och flyktigt tillstånd. Likväl, varifrån och av vilka skäl kan det tänkas att den här moderna formen av ensamhet uppstod?
Alberti betraktar detta relativt nya mänskliga erfarande som sammanfallande med kapitalismen, individualismen och sekularismens framfart. De är olika paradigm men tillhör ändå en och samma historiska process, det vill säga den moderna känslan av ensamhet. Då jag inte vill tappa några läsare under den här passagen med det nästintill urvattnade och väldigt abstrakta begreppet kapitalism kan jag åtminstone upplysa om att den har varit till gagn för en hel del människor, särskilt i västvärlden och under efterkrigstiden. Man skulle dessutom kunna använda begreppet marknadssamhället istället för kapitalismen, då det tycks fylla en likvärdig funktion, däremot utan samma potentiella kräkreflex. Alberti räknar sedan upp olika dikotomier som jaget och världen, det individuella och det gemensamma, offentlig och privat, och hävdar att dessa har naturaliserats genom individualismens politik och filosofi. Likaså Arendt identifierar och beskriver motsvarande tendenser i hennes inflytelserika verk Människans villkor (1958). Arendt behandlar just moderna sociala fenomen som ensamhet och utanförskap. Hon framhåller dessutom en känsla av rotlöshet för massorna och framför allt framgången för en typ av individ som finner tillfredsställelse bara i arbete och konsumtion. En av hennes många slutsatser kan man säga kokas ner till att den moderna tiden har avsatt gemenskapens anda, den viktigaste känslan av det politiska.
Till det här skulle jag vilja addera, med hjälp av Edmund Husserl samt Hans Ruins behjälpliga bok Reduktion och reflektion (2020), naturvetenskapernas framsteg som skedde samtidigt, det vill säga under artonhundratalet. Varför då kan man fråga sig? Jo, detta framsteg resulterade i ett naturalistiskt övermod gällande den mänskliga subjektiviteten som sådan. I Cartensianska meditationer söker Husserl göra upp med förhållandet mellan det subjektiva och det objektiva, mellan tänkande ting och utsträckta ting, en dualistisk metafysik. Husserl gör därför gällande att det subjektiva måste artikuleras på sina egna villkor, då den dualistiska metafysiken inte kan förstås som en naturlig företeelse bland andra. Vad det handlar om är en sorts radikal omvändning av att tänka kring subjektivitet. Istället för att alla är inspärrade i sin subjektivitet som i en isoleringscell måste jaget släppa taget om den ordning som säger att världen alltid är och har varit. En aktivitet som innebär att hela den sociala och kulturella strukturen bortfaller för att överhuvudtaget kapa banden till ett inövat och betingat seende. Positionen som det rena jaget då intar är en reflekterande fenomenologisk hållning. En hållning där man kan finna sina olika identiteter och upptäcka att, som Julia Kristeva framhåller i Främlingar för oss själva, den andre, främlingen, finns inom oss. För vad det sociala gör är inte enbart att dela in, stänga ute eller trycka ner, utan framför allt är det sociala ett system av olikheter. Det rena jagets reflekterande hållning kapar således banden till det tidigare inövade och betingande seendet i den sociala strukturen.
För att sätta detta i ett annat perspektiv riktar jag blicken till antiken och uppdelningen mellan det offentliga och det privata. I antiken tillhörde det individuella det offentligas och inte det privatas område. Det vill säga ens individualitet konstituerades i den offentliga sfären. Om vi tar oss samtida människor förhåller det sig tvärtom: det individuella är något privat och därmed blir vår individualitet, vår profilering, en privat angelägenhet. Alltså är vårt identitetsskapande idag ett reflexivt projekt där vi människor har blivit ansvariga för att skapa och upprätthålla vår egen identitet. Ett ganska tungt ansvar vilar numera på våra axlar. Vad som därutöver blir uppenbart är det potentiella tomrummet mellan det subjektiva och det objektiva. Därtill mellan materialismens ofrånkomliga nedhamrade värld samt idéernas eviga beskaffenhet.
Ja, vad händer om jaget inte överensstämmer med världen? Vad händer när vi inte längre kan skilja mellan det som tillhör det privata respektive det offentliga? Vad som saluförs på en given marknad och vad som är en fråga om ens integritet? I det mellanrummet uppstår ett sorts fundamentalt existentiellt vakuum. Ur det finns utan tvekan en risk för den ofrivilliga ensamheten. Därför gäller det att gripa tag i det som existerar där i mellanrummet, betrakta det och kontemplera över det, för det är inte alldeles säkert att det är det vi vill eller ens kan identifiera oss med. Vi människor kan helt enkelt inte reduceras till konsumenter, löntagare eller användare, utan vi är alltid något mer. Allt är å andra sidan inte möjligt i möjligheternas värld.
Kanske är det så att möjligheten att gripa tag och kontemplera uppstår först när jaget lärt sig att umgås med sig självt. Inte bara är det en livslång aktivitet för den enskilde, kantad med det alldeles avgörande tvivlet, med all sannolikhet, utan även en ständigt pågående sådan om vi tänker oss vår kultur i stort.

Ensamheten är inte vacker, och även om det är en subjektiv känsla betyder inte det att den inte är sann eller ska hållas i det fördolda. Varför hellre skam och hemligheter än att försöka beskriva det som kanske är det mänskligaste av allt? Liksom på djupet av människan? Därför bestämde i alla fall jag mig för att föra fram något privat och intimt ut i ett offentligt sammanhang som denna antologi. För om det inte förs fram till ljuset, hur ska det då gå att tala om? Jaget i skriven form, så intim och personlig men även det mest bekanta för oss.
den eviga återkomsten återkommer även tillvaron efter det att man har sörjt klart. Likaså också i mitt fall, likväl i en annan form.
Det ryms något nihilistiskt och i samma stund affirmativt, en sorts möjligheternas horisont, i den eviga återkomsten: att bejaka meningslösheten i att det som är nu, en dag återkommer fast vid den tidpunkten, alldeles säkert, i andra skepnader än de tidigare. Tiden, den varar inte för evigt. Det ständiga nuet, ögonblicket, däremot, häri existerar evigheten och möjligheten att skapa något nytt, en skillnad mot det som varit. Därför gäller det att fästa blicken för att överhuvudtaget kunna söka efter mening och gå vidare.
Innebär möjligheternas horisont att bli överlämnad åt ödet? Kanske det. I sånt fall är det en positivt aspekt i den icke valda ensamheten, en tröst i känslan av tröstlöshet. För när sorgen väl hade lagt sig insåg jag att ensamheten är något jag saknat! Då menar jag den valda ensamheten, den sortens ensamhet där det finns möjlighet att på något sätt trivas och därmed i längden blomstra i upplevelsen av gemenskap i tillvaron med sig själv. Men jag undrar: På vilket sätt är det överhuvudtaget möjligt att kunna uppleva en gemenskap med sig själv?
Platon definierade tänkandet som en ljudlös dialog mellan mig och mig själv. Även när Augustinus i Tionde Boken ur verket Bekännelser undersöker minnets och glömskans ibland egendomliga samspel och egenskaper vänder han sig till en interioritet, till det inre, till sitt jag. Till en individuell, outgrundlig, subjektiv verklighet. Kanske får det sokratiska två-i-en, denna samvetsdialog när jaget möter sig självt under förutsättning att man är i harmoni med sig själv, också plats i framställningen gällande i vilken grad man upplever en gemenskap med sig själv. Å andra sidan låter Sokrates (eller Platons, beroende på hur man ser dialogerna) beskrivning som att det handlar om en sorts självhjälpsbok, där det alltså förutsätts att människan alltid är i harmoni med sig själv. Ibland står i alla fall jag bara inte ut med mig själv. Ekolodet.

I Virginia Woolf's A Room of One's Own beskrivs förmodligen de mest förvekligande delarna av denna sorts valda avskildhet. Historiskt sett har det varit en aktivitet som enkom kunnat åtnjutnas av det manliga könet. I verket framträder avskildheten liksom en frihetsaspekt och i slutändan också den kvinnliga emancipationen från könsmässiga hierarkier.
Rummet som metafor: Att ha ett eget rum, vare sig det är i tanken, ett verkligt fysiskt rum, eller den mest avskilda platsen som går att söka sig till, däri betonas den enorma skapande kraft solitärens olika aspekter besitter. Ett uttryck för tankens frihet, ett uttryck för aktiviteten vita contemplativa, ett liv i tänkandet.

Jag ser dock ett problem i föreställningen om den ensamme solitären. Något som ofta gestaltas i Willy Kyrklunds författarskap. Ett slags monad utan vare sig fönster eller dörrar, omöjlig att med språket kunna nå omvärlden. Även Hannah Arendt beskriver något liknande i verket The Life of the Mind: tänkandet som ett ensamt företag vilken kräver ett tillbakadragande från världen.
På det sättet föreligger det sånär en inre motsättning i detta tillbakadragande. Å ena sidan erinring till självkännedom, att idka omsorg åt sig själv samt en uppmaning till självbesinning. Å andra sidan risken i att inte utmana sina kogniserade tankar i det offentliga rummet, ute i det sociala, i samhörighet med andra, med andra ord i relation till den andre.

Å, den lyckan!
Det blir på det sättet en dubbelsorg.
Nu när jag går tillbaka till den här tiden, nu när jag så att säga, öppnar dörrarna för det omedvetna, träder in i glömskans dunkla rum och minnets väldiga skattkammare, framträder både känslorna och minnena som klarare. Med hjälp av tankens hand tar de tidigare minnena, de suddiga konturerna, och känslorna associerade till dem vilka ännu inte fallit i glömska, en tydligare form. Som om att jag ser på mig själv i backspegeln, men också ovanifrån i just det där ögonblicket i trapphuset där förhållandet tog slut.
Fredagsmorgon i oktober. Regnet öser ner. Hon har spenderat natten med sin mamma på hotell som var på besök i stan för någon konferens. Jag är hemma, har precis ätit frukost och druckit upp mitt kaffe när det knackar på dörren. Det är hon, ser jag genom nyckelhålet. Varför knackar hon? Antagligen orkar hon inte ta upp hemnycklarna då hon är helt dyngsur, tänker jag. När jag vrider upp låset och öppnar dörren ser jag att hon är förkrossad, ja, alldeles förstörd. Hon gråter och försöker genom tårarna säga något. Med tanke på hur uppriven hon är är det första jag hinner tänka: har hennes mamma dött under natten? Något hemskt har uppenbarligen hänt med tanke på hur ledsen hon är. Sedan slår det mig som ett slag i magen och jag frågar rätt ut: vill du göra slut? Ur tårarna får hon fram ett mödosamt ja. Som att hon har sprungit för sitt liv och kippar efter andan. I den stunden är jag på något märkligt sätt lättad men också alldeles förtvivlad. För det är som om någon dött, vårt förhållande upphör ju existera, det slocknar, något som nu bara kommer att finnas i form av minnen. Jag vet att det kommer bli några jobbiga veckor, säkert månader, som väntar mig framöver.
Men, vänta nu. Objektifierar jag mina känslor, mig själv? Å, nej, jag bör förstås inte vara politiskt inkorrekt, men däremot, hur kan jag inte eftersträva någon form av objektivitet när jag ska formulera en subjektiv erfarenhet?
Det finns således en obestridlig paradox i jaget. Jaget, det mest universella och samtidigt även i högsta grad partikulära, det som bara tillhör mig och mina erfarenheter, ingen annans. Men på samma gång, delade erfarenheter är reella. För hur skulle det annars vara möjligt att Thomas Tranströmer lyckas fånga och beskriva den ofattbara ensamheten jag upplevde efter uppbrottet?
Jag ligger på sängen med armarna utbredda.
Jag är ett ankare som grävt ner sig ordentligt och
håller kvar
den väldiga skuggan som flyter där ovan,
det stora okända som jag är en del av och som säkert
är viktigare än jag.

(Det vilda torget, 1983)

En dag minns jag hur söndagarna var värre än alla de andra veckodagarna. Det var som om hela min existens är Jaget som ligger på sängen. Den väldiga skuggan, båten, är världen, det som pågår utanför den bleka tillvaron som nu var min. Allt som säkert är mycket viktigare än jag.
För att inte tala om den ekande känslan av att öppna dörren till ett tomt hem, ekande ända in i själen, in till hjärtats och tankens innersta rum. Alla känslor och tankar, febrilt uppskruvade till max, studsande likt en fiskebåts ekolod, ner till havets djupaste avgrund och tillbaka.

Den form av ensamhet som vårt moderna samhällsliv låter drabba många har kommit att bli ett ständigt aktuellt, och av det skälet även ett stort ämne. I en inledning är det dessutom konventionellt att för läsaren redogöra, inte bara vad som komma skall i resterande delen av texten, utan också precisera vilka avgränsningar som är tänkta att göras. Denna essä kommer närmare bestämt att undersöka tre olika aspekter av föreställningen om ensamhet. Dessa tre aspekter kan utan tvivel en hel del människor identifiera sig med, på ett eller annat vis. De är i den bemärkelsen universella erfarenheter och således inte på något sätt unikt för mig eller någon annan.
Den första aspekten härleder jag utifrån min egen erfarenhet av att bli lämnad. Det vill säga att återigen hamna i den vanligt förekommande kategorin "ensamhushåll" och därmed bli kastad in i en sorts tvingande ensamhet. En ofrånkomlig existentiell kris, mitt under den brinnande pandemins andra våg där vi svenskar behövde leva under hårdare restriktioner än under den första vågen. Den andra aspekten handlar om den valda ensamheten, människan som medvetet söker avskildhet, som önskar omvandla sig till en solitär. En solitärs ensamhet kan beskrivas som en upplevelse av gemenskap i tillvaron med sig själv. Vi människor behöver tid för oss själva, utanför det sociala livet. Vi behöver helt enkelt tid för att kontemplera, förkovra oss, hämta styrka samt ägna omsorg åt oss själva och andra nära relationer. Den tredje aspekten är förhållandevis mer komplex och mångbottnad än de två tidigare aspekterna av föreställningen om ensamhet, eftersom den existerar både i en politisk mening samt i en icke-politisk kontext. Vad det här gäller är den ofrivilliga ensamhet som är sprungen ur den moderna världen, sålunda vår kulturella utveckling. För jag är övertygad om att det finns en specifik känsla av ensamhet som kommer från erfarandet av den moderna värld vi lever i. Tänk bara på hur vi bodde för mer än ett par sekler sedan, då bodde vi människor inte ensamma. I takt med det moderna samhällets framväxt och sedermera en utbyggd välfärdsstat har detta däremot förändrats. Så, hur ska ensamhet som ett särskilt mänskligt tillstånd och som en speciell erfarenhet förstås?

# data[].attributes.attachment_link.title
Monadens möjliga tillstånd, och betraktelser - Katharsis institut

# data[].attributes.attachment_link.description
Varje tanke är en eftertanke, en reflektion över en sak eller en händelse. På det sättet kan man säga att en tankeprocess är omöjlig utan individuell erfarenhet av det som tänks. Ensamhet är något jag har upplevt och reflekterat över. Själva föreställningen om ensamhet kan emellertid väcka en rad olika associationer beroende på situationer, sammanhang, och till och med sinnesstämningar.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/@sayitinswedish

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/@suecocomagabi6910