# data[].attributes.location_name
Карфаген, Туніс

# data[].attributes.headline
Карфаген, Туніс

# data[].attributes.subject
Карфаген, Туніс

# data[].attributes.body
https://vkarpaty.org.ua/tsikavi-fakty-ta-perekazy-pro-legendarnyj-karfagen/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Карфаген був найбільшим мегаполісом античності зі своїм флотом, армією та економікою. Зараз люди можуть глянути на його руїни і побачити лише відлуння пишноти цього місця. Однак завдяки вченим та археологам є можливість дізнатися цікаві факти з історії заснування Карфагену та побуту його мешканців.

1. Стіни, що оточували Карфаген, відрізнялися особливою фортецею, тому мало які знаряддя могли їх пробити. За оцінками фахівців, кожна стіна височіла не менше ніж на 17 метрів, не включаючи висоту веж із зубцями, а ширина становила близько 10 метрів.

Функціонал міських стін не закінчувався на захисті: укріплення приховували у собі двоповерхову конструкцію, де розташовувалися стійла, які містили щонайменше 4000 коней і сотні слонів. Військові казарми та сховища також знаходилися всередині стін та вміщали близько 20 000 воїнів.

Такий продуманий підхід до будівництва був невипадковим, оскільки при нападі ворогів воїни могли швидко відреагувати, і біля стін за лічені хвилини розгорталася оборонна операція.

2. Хоча Карфаген мав можливість створити свою власну армію, міська влада воліла брати на службу найманців. Армія складалася виключно з африканських, іспанських та галйських племен, які неодноразово демонстрували свій професіоналізм.

Незважаючи на те, що така армія була досить сильною, вона мала один великий мінус - воїни не боролися за безпеку і спокій Карфагена. Мета воїнів полягала виключно у фінансовій вигоді, не відчуваючи патріотичних почуттів. Влада намагалася змінити ситуацію, обіцяючи найманцям безкоштовну землю та громадянство у разі успіху, але великих змін це не спричинило.

3. У всій карфагенській армії було лише кілька підрозділів, що складалися з громадян міста. Підрозділи, що складалися лише з громадян, називалися Священним загоном. Священний загін вважався елітним і потрапити до нього могли лише навчені аристократи. Про пишність і силу Священного загону знала кожна дитина в Карфагені. Представники цього загону були загальними героями, які завжди виходили на захист міста. І це були не просто легенди місцевих мешканців.

У стародавніх рукописах історично зафіксовано свідчення тих, хто воював проти армії Карфагена. Вони зазначають, що всі противники, які стикалися зі Священним загоном, були вражені стійкістю його солдатів. Наприклад, у битві при Білому Тунісі, коли програш був уже незаперечний, і всі війська Карфагена відступили, воїни Священного загону залишилися на полі битви і боролися до кінця.

4. Карфаген мав як військовий, а й торговий порт. Кожен з них був складною та масштабною спорудою. Порти були головними визначними пам'ятками міста, а також основним місцем роботи мешканців.

Військовий порт був коло зі сторожовою вежею в центрі. По колу розташовувалися сухі доки від тридцяти до п'ятдесяти метрів завдовжки. Загалом у військовому порту було 150 доків, у яких було двісті кораблів.

Торговий порт був прямокутним та з'єднувався з військовим за допомогою невеликого каналу. Так як торговий порт був більшим, його місткість була на сотню кораблів більша. Також у ньому було місце для безлічі товарних сховищ, де ділки минулого могли залишити свої товари на тривале зберігання, заплативши за це певну суму.

5. Карфаген славився своїми витонченими та пишними садами. Більшість із них знаходилася разом із виноградниками у захищеній потужними стінами зоні під назвою Мегара.

Крім того, у Карфагені були поширені плантації, на яких висаджували такі культури, як:

Культури, які були не придатні для зростання в Карфагені, завозилися іноземними кораблями з інших країн. Так, у Карфагені з'явилися картопля, кедровий горіх, олива.

6. Однією з головних переваг Карфагену було його розвинене на той час водопостачання. По всьому місту знаходилися колодязі, а питна вода зберігалася у спеціальних резервуарах під житловими будинками чи дворами. Завдяки спеціальному покриттю з попелу вода у таких резервуарах залишалася чистою. Доступ до проточної води був у знаті, а й у звичайних жителів.

Басейни та купальні не були рідкістю в Карфагені. Їх використовували повсюдно, а вода змінювалася постійно. Каналізації представляли собою відстійники, що знаходилися під міськими вулицями. Щоб стічна вода не випромінювала запаху, її відразу відводили за місто за допомогою каналів.
Форвард Посуда для кафе, баров, отелей, купить посуда для ресторана в Киеве доставка в Днепр, Львов, Одессу, Харьков и другие города!

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти та перекази про легендарний Карфаген - вКарпати

# data[].attributes.attachment_link.description
Карфаген був найбільшим мегаполісом античності зі своїм флотом, армією та економікою. Зараз люди можуть глянути на його руїни і побачити лише відлуння пишноти цього місця. Однак завдяки вченим та археологам є можливість дізнатися цікаві факти з історії заснування Карфагену та побуту його мешканців. 1. Стіни, що оточували Карфаген, відрізнялися особливою фортецею, тому мало які знаряддя [...]

# data[].attributes.location_name
Джебейль, Ліван

# data[].attributes.headline
Джебейль, Ліван

# data[].attributes.subject
Джебейль, Ліван

# data[].attributes.body
https://feerie.com.ua/ua/node/975

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
А ви знали, що найстаріше місто на планеті знаходиться саме в Лівані? Бібл - древнє фінікійське місто, яке було одним з великих портів в минулі часи. Стародавнє поселення відомо з 4 століття до нашої ери. Через його порт в Грецію йшов на експорт папірус, іменований біблос. Від нього пішла назва міста, територія якого була відома храмами Ваала. Стародавні єгиптяни вважали, що в Біблі Ісіда виявила в дерев'яному ящику тіло Осіріса.

Тріполі - друге за величиною місто Лівану і головний порт північній частині країни. У 9 столітті до н.е. на цьому місці фінікійцями було засновано місто Траблос, який став великим торговим портом. За панування арабів Тріполі перетворився на центр кораблебудування, а за турків став головним містом у північній частині ліванського узбережжя.

Нині Тріполі ділиться на 3 частини: Старе місто, портовий район Ель-Міна і сучасне місто. У центрі Старого міста знаходиться середньовічна фортеця Сен-Жіль. Вона була побудована хрестоносцями в 13 столітті. До наших днів крім самої фортеці від старовинних укріплень збереглися ділянки стін, а також деякі споруди мамлюків 14 століття і турків 16 століття.

Іншою визначною пам'яткою Старого міста є Велика мечеть. Вона була побудована мамлюками в 1315 році на місці зруйнованого собору Святої Марії, зведеного в 12 столітті хрестоносцями. В архітектурі мечеті досі простежуються риси західної архітектури, що збереглися з часів хрестоносців, наприклад, мінарет мечеті спочатку був дзвіницею собору.

Мусульманський навчальний заклад Аль-Картауія - це одна з найбільш хитромудрих будівель міста. Медресе має елегантний чорно-білий фасад, а всередині вона прикрашена орнаментами. Поруч з медресе знаходяться старовинні досі активні турецькі лазні міста - Хаммам Ель-Абед.

Сайда чи Сідон - місто на узбережжі Середземного моря, неофіційна столиця Південного Лівану. У Сайді є кілька готелів, кафе, ресторани, магазини - все основне, що необхідно туристам.

Головна визначна пам'ятка Сайди - морська фортеця Калаат Аль-Бахр, побудована в 13 столітті. Також інтерес представляє храмовий комплекс Ешмун, розташований серед цитрусових садів за один км від Сайди. Основу комплексу становить фінікійський храм на честь бога Ешмуна, більш відомого як Ескулап, покровитель здоров'я і сили. Привабливі для туристів також Велика мечеть 15 століття, система шлюзів в Північній гавані, Фортеця Людовика Святого і храм, побудований в 3 столітті до нашої ери неподалік від Сайди, в містечку Бустан аш-Шейх.

Стародавнє місто Тір (Сур), розташований на південному узбережжі Лівану за 83 кілометрах на південь від Бейрута, був великим фінікійським містом, а також місцем, де, згідно з легендами, була винайдена пурпурна фарба.

В епоху Олександра Македонського Тір славився кедром, який використовували на будівництво дамби і кораблів. За часів Фінікії місто було відоме майстрами з виготовлення скла і тканин. На його території вперше стали використовувати карбовані монети. За весь період свого існування Тир не раз міняв своїх правителів з різних країн. Свідками тих подій є храми, історичні пам'ятники і древні руїни старовинних споруд.

Баальбек - одне з міст-загадок заради якого точно варто відвідати Ліван. Це історичне місце вражає своєю величчю. На тлі руїн і залишків будівель відчуваєш себе Гуллівером в країні велетнів. Деякі фахівці намагаються переконати нас, що це римляни побудували в Баальбеке такий фундаменту для своїх храмів. Але фактично жоден з римських імператорів ніколи не заявляв о цьому.

Крім усього іншого, немає ніяких підтверджень, що римляни володіли технологією, за допомогою якої могли транспортувати кам'яні брили вагою 800 тонн. І більш того, немає ніяких фактів, які доводили б, що будь-яка відома нам цивілізація мала технікою, за допомогою якої можна було б піднімати такі колосальні камені, які ми бачимо в основі Баальбека.

Ну і столиця Лівану - Бейрут. За характерний проєвропейський вигляд Бейрут називають "Східним Парижем ". Сучасний Бейрут поєднує традиційні близькосхідні архітектурні мотиви з впливом західноєвропейського стилю. Серед головних визначних пам'яток Бейрута - мечеть Омарі (1291 рік). Вона кілька разів перебудовувалася і змінювала культову "орієнтацію": в різні епохи це був римський храм Юпітера, візантійський собор, мусульманська мечеть і церква Іоанна Хрестителя.

На площі Зірки збереглися християнські церкви - святого Георгія і святого Іллі. Національний музей Лівану і музей Сурсок - не тільки вражаючі архітектурні споруди, але і вмістилище цінних експонатів.

Набережна Бейрута - місце зустрічей, прогулянок, в будь-який час дня наповнена велосипедистами, ролерами, рибалками, тут є ресторани і кафе. Найзнаменитіша частина набережної - Голубиний порт, який вважається найромантичнішим місцем міста.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліван - країна, якій понад 10 тисяч років

# data[].attributes.attachment_link.description
А ви знали, що найстаріше місто на планеті знаходиться саме в Лівані? Бібл - древнє фінікійське місто, яке було одним з великих портів в минулі часи. Стародавнє поселення відомо з 4 століття до нашої ери. Через його порт в Грецію йшов на експорт папірус, іменований біблос.

# data[].attributes.location_name
Персеполіс, Іран

# data[].attributes.headline
Персеполіс, Іран

# data[].attributes.subject
Персеполіс, Іран

# data[].attributes.body
https://v1snyk.livejournal.com/153204.html

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
v1snyk ( ) wrote,

v1snyk

На шляху між великими й шумними іранськими містами, де мешкають сотні тисяч людей, варто зробити декілька зупинок у їх антиподах - містах, де населення уже багато віків рівне нулю, але тим не менш, вони досі не втратили свій магнетизм, особливо якщо говорити про знаменитий Персеполіс. Зручно, що знаходяться вони всі майже по дорозі між показаним раніше Яздом і поки що непоказаним Ширазом.

2. Долини на виїзді з Язду місцями вкриті суцільною зеленню, що досить неочікувано, так як лежить він посеред пустель.

3. А навкруги гори, на одну із яких ми навіть збігали заради розминки й цікавості. Точку на навігаторі я поставив, не лох же, але в мішанині місцевих назв вона мені мало що дає. Село в зеленій долині на різних картах підписано Eslamieh або Farashah. Має воно і маленький замок, але серед інших глиняних споруд низини він ніяк не виділяється.

4.

5. Попереду видніється добре пізнавана завдяки специфічній формі гора Орел (Oghabkooh, عقابکوه).

6. Правда, із траси він виглядав більш струнким, а з "нашого" пагорбу такий жирний, як я після року карантину.

7. Дальня частина села, на противагу основній, вражає майже повною відсутністю зелені.

8. Траса в сторону Ширазу:

9. Сама гора, на яку ми залізли, на різних картах підписана як Kuh-e Sorok або Sarg Farashah, і як придивитись, складається зі звичайного сланцю, що легко ламається руками. Примітні і тутешні висоти - від дороги на неї ми піднялися дай Бог щоб на сотню вертикальних метрів, але над рівнем моря там порядку 1800-1900. Отак і живуть люди в пустелі майже на висоті Говерли...

Та повернусь до древніх міст. Перше з них зветься Пасаргади, закладене царем Кіром ІІ Великим у 546 році до н. е. Проектувалось воно як стійке до землетрусів, але явно нестійке до військ Олександра Македонського, що знищили його в 330 році до н. е.

10. Не рахуючи руїн пари палаців та тюрми, розкиданих далеко одне від одного на пристойній площі, найбільшої уваги заслуговує гробниця самого Кіра. Засновник імперії Ахеменідів та один із найвизначніших правителів стародавнього Сходу, про крутість якого говорить хоча би той факт, що за 25 віків ніхто його усипальницю не посмів і пальцем зачепити (а Македонський звелів стратити двох хлопів, що її пограбували, хоча сам був лютим ворогом персів).

11. Наступна цікава точка зветься Накше-Рустам, це вже буквально поруч із Персеполісом. Неординарна об'ява про заборону входу без масок, якщо не знати текст, виглядає наче якогось мужика пожиттєво забанили на вхід.

12. Тут знаходиться п'ять гробниць Ахеменідів, нащадків Кіра Великого. Одна достеменно належала Дарію І, три - ймовірно Ксерксу І, Артаксерксу І та Дарію ІІ, остання залишилась недобудована й порожня.

13. Скеля досить мальовнича й сама по собі.

14.

15. Гробниці знаходяться на значній висоті над землею і прикрашені барельєфами. Після занепаду Персеполіса люди забули про це місце і кілька віків потому самі не розуміли, що воно таке. Народна мова привласнила ці малюнки герою народного епосу Рустаму, звідки й дослівна назва.

16.

17.

18. Трохи осторонь стоїть Куб Заратустри, ймовірно давній зороастрійський храм вогню (всі Ахеменіди сповідували цю релігію), але однозначно його призначення залишається невідомим.

19. Та навіть серед цього розпеченого каміння й пісків життя продовжується.

20.

21. Ну і кульмінацією цього маршруту мав стати без варіантів Персеполіс, наступна після Пасаргадів столиця Персії. Міжнародно прийнята назва явно грецька, початково воно звалося Парса, а нинішні іранці називають його Takht-e Jamshid або Chehel Minar.

22. Заходимо через ворота Всіх Націй:

23. Місто було засноване Дарієм І в 560, але активно будувалося лише з 518 р. до н. е., і було в першу чергу церемоніальним, а не житловим, призначаючись для прийомів іноземних делегацій, усяких свят та урочистих заходів. Царська династія мешкала тут лише навесні та восени.

24.

25. На горі, що нависає над руїнами зі сходу, видно ще дві усипальниці, подібні до тих, що в Накше-Рустамі.

26.

27. В першу чергу до них варто піднятися, бо звідти найкращий вид на місто і можливість оцінити його розмах та колишню велич.

28.

29. Як і решта, воно теж упало під натиском Олександра Македонського, побувши столицею не більше двох віків. У пожежі, спричиненій нападниками (вважається, у помсту за знищення персами грецького Акрополя), загинуло майже все його тлінне багатство. Ще кілька десятиліть по інерції тут мешкало трохи людей, та й ті скоро пішли.

30. Лише непідвладний тисячоліттям камінь царських палаців так само стоїть незрушний. Особливо чомусь їм полюбився сюжет, де лев жере бичка.

31.

32. А люди, вози, каравани все йдуть і йдуть у своєму скам'янілому ході, уже не на поклон царям, як це колись задумувалося, а просто в нікуди.

33.

34.

35. Окремо варто виділити палац Ападана на тисячу квадратних метрів площі, що підтримувався 72 колонами, із яких вціліли 13.

36. Переказувати історію та особливості споруд Персеполіса можна довго, та не буду, все уже і так сказано й написано сотні разів. Краще ще раз походити мовчки цими спустошеними віковічними вулицями, що так багато пережили, у поспіху раз-по-раз вертаючись на уже бачені місця, але все одно упустивши на них щось важливе; настільки неосяжною є глибина древності цього міста, що за один наскок точно нікому не відкриється до кінця.

37.

За багато віків до того, як європейці вперше могли узнати про існування Центральної Америки, там уже мешкали люди. Більше того, воно створили на...

[Цей текст написаний до війни про подорож, яка відбулася до війни, ніяких правок у нього у зв'язку з поточними подіями я не вношу. Поки є можливість,...

[Цей текст написаний до війни про подорож, яка відбулася до війни, ніяких правок у нього у зв'язку з поточними подіями я не вношу. Поки є можливість,...

На шляху між великими й шумними іранськими містами, де мешкають сотні тисяч людей, варто зробити декілька зупинок у їх антиподах - містах, де населення уже багато віків рівне нулю, але тим не менш, вони досі не втратили свій магнетизм, особливо якщо говорити про знаменитий Персеполіс. Зручно, що знаходяться вони всі майже по дорозі між показаним раніше Яздом і поки що непоказаним Ширазом.

2. Долини на виїзді з Язду місцями вкриті суцільною зеленню, що досить неочікувано, так як лежить він посеред пустель.

3. А навкруги гори, на одну із яких ми навіть збігали заради розминки й цікавості. Точку на навігаторі я поставив, не лох же, але в мішанині місцевих назв вона мені мало що дає. Село в зеленій долині на різних картах підписано Eslamieh або Farashah. Має воно і маленький замок, але серед інших глиняних споруд низини він ніяк не виділяється.

4.

5. Попереду видніється добре пізнавана завдяки специфічній формі гора Орел (Oghabkooh, عقابکوه).

6. Правда, із траси він виглядав більш струнким, а з "нашого" пагорбу такий жирний, як я після року карантину.

7. Дальня частина села, на противагу основній, вражає майже повною відсутністю зелені.

8. Траса в сторону Ширазу:

9. Сама гора, на яку ми залізли, на різних картах підписана як Kuh-e Sorok або Sarg Farashah, і як придивитись, складається зі звичайного сланцю, що легко ламається руками. Примітні і тутешні висоти - від дороги на неї ми піднялися дай Бог щоб на сотню вертикальних метрів, але над рівнем моря там порядку 1800-1900. Отак і живуть люди в пустелі майже на висоті Говерли...

Та повернусь до древніх міст. Перше з них зветься Пасаргади, закладене царем Кіром ІІ Великим у 546 році до н. е. Проектувалось воно як стійке до землетрусів, але явно нестійке до військ Олександра Македонського, що знищили його в 330 році до н. е.

10. Не рахуючи руїн пари палаців та тюрми, розкиданих далеко одне від одного на пристойній площі, найбільшої уваги заслуговує гробниця самого Кіра. Засновник імперії Ахеменідів та один із найвизначніших правителів стародавнього Сходу, про крутість якого говорить хоча би той факт, що за 25 віків ніхто його усипальницю не посмів і пальцем зачепити (а Македонський звелів стратити двох хлопів, що її пограбували, хоча сам був лютим ворогом персів).

11. Наступна цікава точка зветься Накше-Рустам, це вже буквально поруч із Персеполісом. Неординарна об'ява про заборону входу без масок, якщо не знати текст, виглядає наче якогось мужика пожиттєво забанили на вхід.

12. Тут знаходиться п'ять гробниць Ахеменідів, нащадків Кіра Великого. Одна достеменно належала Дарію І, три - ймовірно Ксерксу І, Артаксерксу І та Дарію ІІ, остання залишилась недобудована й порожня.

13. Скеля досить мальовнича й сама по собі.

14.

15. Гробниці знаходяться на значній висоті над землею і прикрашені барельєфами. Після занепаду Персеполіса люди забули про це місце і кілька віків потому самі не розуміли, що воно таке. Народна мова привласнила ці малюнки герою народного епосу Рустаму, звідки й дослівна назва.

16.

17.

18. Трохи осторонь стоїть Куб Заратустри, ймовірно давній зороастрійський храм вогню (всі Ахеменіди сповідували цю релігію), але однозначно його призначення залишається невідомим.

19. Та навіть серед цього розпеченого каміння й пісків життя продовжується.

20.

21. Ну і кульмінацією цього маршруту мав стати без варіантів Персеполіс, наступна після Пасаргадів столиця Персії. Міжнародно прийнята назва явно грецька, початково воно звалося Парса, а нинішні іранці називають його Takht-e Jamshid або Chehel Minar.

22. Заходимо через ворота Всіх Націй:

23. Місто було засноване Дарієм І в 560, але активно будувалося лише з 518 р. до н. е., і було в першу чергу церемоніальним, а не житловим, призначаючись для прийомів іноземних делегацій, усяких свят та урочистих заходів. Царська династія мешкала тут лише навесні та восени.

24.

25. На горі, що нависає над руїнами зі сходу, видно ще дві усипальниці, подібні до тих, що в Накше-Рустамі.

26.

27. В першу чергу до них варто піднятися, бо звідти найкращий вид на місто і можливість оцінити його розмах та колишню велич.

28.

29. Як і решта, воно теж упало під натиском Олександра Македонського, побувши столицею не більше двох віків. У пожежі, спричиненій нападниками (вважається, у помсту за знищення персами грецького Акрополя), загинуло майже все його тлінне багатство. Ще кілька десятиліть по інерції тут мешкало трохи людей, та й ті скоро пішли.

30. Лише непідвладний тисячоліттям камінь царських палаців так само стоїть незрушний. Особливо чомусь їм полюбився сюжет, де лев жере бичка.

31.

32. А люди, вози, каравани все йдуть і йдуть у своєму скам'янілому ході, уже не на поклон царям, як це колись задумувалося, а просто в нікуди.

33.

34.

35. Окремо варто виділити палац Ападана на тисячу квадратних метрів площі, що підтримувався 72 колонами, із яких вціліли 13.

36. Переказувати історію та особливості споруд Персеполіса можна довго, та не буду, все уже і так сказано й написано сотні разів. Краще ще раз походити мовчки цими спустошеними віковічними вулицями, що так багато пережили, у поспіху раз-по-раз вертаючись на уже бачені місця, але все одно упустивши на них щось важливе; настільки неосяжною є глибина древності цього міста, що за один наскок точно нікому не відкриється до кінця.

37.

# data[].attributes.attachment_link.title
Камені замовклих столиць

# data[].attributes.attachment_link.description
На шляху між великими й шумними іранськими містами, де мешкають сотні тисяч людей, варто зробити декілька зупинок у їх антиподах - містах, де населення уже багато віків рівне нулю, але тим не менш, вони досі не втратили свій магнетизм, особливо якщо говорити про знаменитий Персеполіс. Зручно, що...

# data[].attributes.body
https://tut-cikavo.com/kultura/istoriia/933-vavilon

# data[].attributes.attachment_link.title
Вавилон: цікаві факти про місто яке згадується в Біблії

# data[].attributes.attachment_link.description
Місто Вавилон, було столицею стародавньої Вавилонії, і розташовувалося в Месопотамії. Засноване воно було, на думку дослідників, не пізніше III тисячоліття до нашої ери, але вже на початку нашої ери

# data[].attributes.location_name
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.headline
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.subject
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.body
https://factosvit.com.ua/tayemnytsya-zagybeli-mohendzho-daro/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сталося це ранньою весною 1922 року, коли відомий індійський археолог Ракхал Банерджі і кілька його колег працювали в долині річки Інд, неподалік від міста Ларкана, провінція Сінд. Зараз це територія Пакистану.

Розкопки в цьому місці проводилися невипадково. Археологи хотіли виявити сліди стародавньої загадкової цивілізації, існування якої згадувалося в давніх індійських легендах. Витівка була досить смілива, так як крім туманних міфологічних сюжетів з місцевого епосу ніяких інших зачіпок у дослідників не було.

І ось, коли вже всі ресурси експедиції були вичерпані, один з помічників археолога Ракхала Бенерджі виявив під оголеною вітром верхівкою бархана щось, що нагадувало руїни доісторичної міської споруди.

Археологи почали копати. Це дійсно був будинок, а в ньому знаходилися скелети 13 дорослих і одної дитини. Але вони не були вбиті або пограбовані - за позами останків стало зрозуміло, що ці люди загинули раптово. Перед смертю вони сиділи і щось їли з мисок.

Подальші розкопки ще більше переконали дослідників, що вони натрапили не просто на древнє місто, а на епіцентр страшної катастрофи, яка в один момент знищила невідому цивілізацію.

Це було давним-давно. Може три або чотири тисячі років тому, а може і набагато раніше... В пахучій долині річки Інд стояло незвичайне для тієї епохи місто. Однотипні будинки розташовувалися буквально по лінійці. У центрі житлового будівництва був двір, а навколо нього кілька житлових кімнат, кухня і приміщення для обмивань.

Головні вулиці стародавнього міста були дуже широкими: одні йшли строго з півночі на південь, а інші із заходу на схід. Вулицями протікали арики. З них в деякі будинки подавалася вода. Кожен будинок був пов'язаний з системою каналізації. Нечистоти по підземних стоках виводилися за межі міста.

Це дійсно унікальне місто! Унікальність його, перш за все, полягає в тому, що воно не нагадує древнє або середньовічне місто, або міста 16-17 століть. Воно більше схоже з містом 20-го століття. Наприклад, коли вдалося його відкопати і реконструювати, впало в око і те, що, по-перше, там були багатоповерхові будинки від 3 до 7 поверхів. Крім того місто мало прямокутне планування. Городяни, судячи з усього, були людьми освіченими, про це говорять зруйновані серед руїн публічні бібліотеки.

Ще однією знайденою археологами сенсацією стали будівлі, які ідентифікували як міські громадські туалети, причому з приміщеннями для індивідуальної гігієни. Тільки високорозвинена і багата цивілізація могла будувати подібні елементи інфраструктури.

Скоріше за все, ця цивілізація володіла високим рівнем знань, тому що навіть такі дрібниці як, наприклад, каналізація, яка була там проведена, і громадські туалети свідчать про те, що рівень цивілізації був високий.

Що це була за цивілізація? Чіткої відповіді на це питання і досі ніхто не може дати. За різними таємними джерелами перша цивілізація на землі виникла понад 78 000 років тому на гігантському континенті Лемурія. Через 50 тисяч років вона була зруйнована землетрусами, викликаними зміщенням земного полюса. Крім того, є міф про Атлантиду, яка загинула 12 тисяч років тому. І є ще одна загадкова цивілізація. Вона, за припущеннями деяких дослідників, існувала в Індокитаї і іменувалася імперією Рами. Нині її останки поглинені непролазними джунглями або лежать на дні океану.

Що то були за цивілізації, коли вони існували, з якими можливостями і за якими принципами розвивалися, коли загинули і коли зовсім розчинилися в історії часів? Але в цій феєрії не значилося таємниче місто, останки якого виявили індійські археологи в 1922 році.

Таємниче місто, яке виявили археологи в долині Інду, нарекли Мохенджо-Даро. У перекладі з синдхі (давньоіндійська мова) місто отримало моторошну назву - пагорб мертвих.

Що тут сталося? Місто Мохенджо-Даро перестало існувати миттєво. Засипані землею і камінням поодинокі групові скелети свідчили про те, що до самої останньої миті люди спокійно ходили по місту. Катастрофа застала їх зненацька. У чомусь це нагадувало загибель всього населення Помпеї.

У археологів було таке враження, що містяни просто йшли по вулиці або хтось удома займався звичайними справами і раптом страшний удар, який миттєво знищив всіх людей.

Археологам довелося відкидати одну за іншою версії загибелі таємничої цивілізації. Одна з яких була, що місто раптово було захоплено ворогом і спалене. Під час розкопок виявилося досить багато скелетів, не знайшли ні зброї, ні слідів бою. Всі ці люди загинули не в результаті боротьби. Що ж тоді їх згубило, причому в один момент?

Трохи пізніше натяк на причину трагедії був виявлений в давньоіндійському епосі "Махабхарата". У ньому йдеться про те, що була якась цивілізація в долині річки Інд, і раптом стався потужний вибух, який слідував за сліпучим небесним сяйвом і вогнем без диму. Від високої температури навколишні води скипіли, а риби виглядали як обгорілі. Дивно, але посеред міста Мохенджо-Даро є буквально оплавлена територія радіусом близько 200 метрів.

Тобто природу такого вибуху падінням метеориту (інакше б залишилася воронка) чи ударом блискавки (лінійної або кульової) таких розмірів, просто таких блискавок в природі ще не спостерігали, не пояснити. Отже вибух напевно був.

Усі наступні спроби розгадати таємницю загибелі Мохенджо-Даро приносили все більше несподіваних відкриттів. Аналіз знайдених археологами скелетів показав дивовижну річ: смерть тисячі мешканців наступила від різкого підвищення рівня радіації. Стіни будинків були оплавлені. З середовища уламків дослідники виявили пласти зеленого скла, саме таке скло бачили після ядерних випробувань на полігоні в пустелі Невада, коли плавився пісок.

І розташування жертв катастрофи, і характер руйнування в Мохенджо-Даро нагадували події серпня 1945 в Хіросімі і Нагасакі. Коли приїхали фахівці з Японії (це вже 50-ті роки), вони огледіли ці будинки і кажуть: як це все схоже на Хіросіму і Нагасакі. І тоді члени археологічної експедиції зробили сенсаційний висновок: існує ймовірність, що Мохенджо-Даро стало першим містом на землі, що піддалося ядерному бомбардуванню.

Отже був вибух, швидше за все надземний, потужністю не менше п'яти кілотонн. В результаті цього вибуху люди, вірніше сказати їх залишки, скелети, лежали в дуже дивних позах з високо піднятими руками, таке враження, що вони закривалися від якогось спалаху.

Значить це був ядерний вибух? Але чи можливо таке 4 000 років тому? Якщо уважно читати давньоіндійський епос "Махабхарата", то там можна виявити опис якоїсь загадкової зброї, яку застосовували персонажі твору в битві цивілізацій.

Ось що відбувається при застосуванні цієї зброї: "Здригнулася земля під ногами, разом з деревами захиталася. Сколихнулася річка, і навіть великі моря захвилювалися. Розтріснулися гори, піднялися вітри, померк вогонь, затьмарилося променисте сонце. Білий гарячий дим, який був в 1000 разів яскравіше, ніж сонце, піднявся в нескінченному блиску і спалив місто дотла. Вода кипіла... Коні і військові колісниці були спалені тисячами... Трупи впали і були покалічені жахливою спекою так, що вони більше не нагадували людей... Сонце, здавалося, здригнулося на небесах. Земля тремтіла, обпалена жахливою спекою цієї зброї... Слони спалахували полум'ям і в божевіллі бігли в різні боки... Пали всі тварини, придавлені до землі, і з усіх боків язики полум'я лилися дощем безперервно і нещадно".

Цікаво, що більшу частину таких текстів перекладачі та історики кінця 19 початку 20 століття, адже до ракет з ядерними боєголовками було ще далеко, вважали просто жахливою казкою. Деякі сучасні дослідники вважають, що одна з древніх цивілізацій, про яку нам майже нічого не відомо, могла володіти технологіями розщеплення атомного ядра збагачення урану і виробництва ядерної зброї. Якщо прийняти на віру те, що в той час існувала високорозвинена цивілізація, яка циклічно або якось по-іншому існувала або зникала-виникала знову через кожні 100 тисяч років, то можна говорити про те, що в той стародавній період (3,5-4,5 тисяч років до нашої ери) на тій стадії цивілізації люди володіли якимись засобами, до яких ми прийшли вже в нашому 20-21 столітті.

Цікавий ще один факт, дослідники стверджують, що деякі інші стародавні міста, розкопані археологами в Північній Індії, також мають ознаки слідів вибуху великої потужності. Одне таке місто, яке знайдене між Гангом і горами Тадж Махал, як виявилося загинуло від вкрай високих температур. Величезні стіни будинків були здавлені і сплавлені разом, тобто буквально перетворені в скло. Сильна спека, здатна розплавити навіть камінь, може бути пояснена тільки ядерним вибухом. Місто було стерте з лиця землі повністю. І тут знову приходять на розум страшні сюжети битви богів з епосу "Махабхарата", де небаченою зброєю знищуються міста і держави, і зброя ця, судячи з характеру руйнувань, ядерна.

"Махабхарата" хоча і описує події в Індії, але тлумачити Махабхарату можна і в планетарному значенні. Тобто локальних ядерних воєн не буває. Війна може розпочатися локально, але потім охопить значну територію і переросте в глобальну.

На користь версії глобальної ядерної війни в далекій давнині можуть служити дивні знахідки, зроблені археологами останнім часом. Вчені розкопали міста, в яких кам'яні споруди були буквально перетворені в скло. Ці сенсаційні знахідки були зроблені в Ірландії, Шотландії, Франції, Туреччині та інших місцях. Немає ніякого логічного пояснення так званій вітрифікації, тобто переходу в склоподібний стан твердої кам'яної породи, крім як від застосування ядерної зброї. Тобто йшли бойові дії, але хто з ким воював, людство поки не має поняття, не має інформації.

Є ще один цікавий момент. Як відомо керівник дослідними роботами легендарного Манхеттенського проекту доктор Опер Опенгеймер був знайомий із стародавньою санскритською літературою. На брифінгу для журналістів, який відбувся після того як була випробувана перша атомна бомба в Неваді, Обенгеймер процитував святе письмо давньоіндійської цивілізації "Бхагават Гіту": "Тепер я став смертю, руйнівником світів". А пізніше, коли його запитали під час лекції в Ротчерському університеті, чи це була перша атомна бомба підірвана на землі, він відповів: "в сучасній історії, так". Тобто творець бомби натякнув на те, що ядерною зброєю цілком могли володіти загадкові давні цивілізації нашої планети.

Однак у версії ядерного вибуху в Мохенджо-Даро чимало скептиків. Не все так гладко складається з рядом деталей. Наприклад, відносно невеликий характер руйнувань в самому епіцентрі - при потужності заряду 5 кілотонн місто мало знести дощенту, але місто залишилося. Значить, причиною катастрофи було щось інше і зовсім не факт, що це був ядерний вибух, хоча б тому, що епіцентр поразки маленький.

Це міг бути електричний вибух. Нині покійний академік Академії природничих наук Ю. Ф. Авраменко, сферою наукової діяльності якого була квантово-механічна енергія, однозначно визначив, що то, що ми грубо кажучи називаємо кульовою блискавкою, може давати ефект електричного вибуху, який приблизно в тисячу разів могутніший, наприклад, за хімічний вибух, але в 1000 разів слабкіший за ядерний.

Відразу виникає питання, якщо у катастрофи в Мохенджо-Даро походження електричне, то хто її спровокував, природа або людина? Припустимо, це був природний катаклізм. Відомо, що стародавні греки і римляни неодноразово описували палаючі колісниці, що з'являлися в нічному небі, американські індіанці - круглі кошики над горизонтом, японці - кораблі-примари з сяючими вогнями.

За свідченням жерця Єзекіїля в Палестину близько 592 року до н.е. "...прийшов вітер сильний з півночі, і виникла хмара велика, і вогонь був з неї палаючий, і блиск був нестерпний, а з середини хмари виходило сяйво яскраве". І "Мхарабхахата" свідчить, що під час загибелі Мохенджо-Даро повітря немов палало. Це було відзначено навіть у сонячний день на тлі яскравого південного неба. І навколо блискало, але при цьому відзначалося, що блискавки були чорними. Точно такі ж чорні блискавки блищали ще над одним древнім містом, виявленим в пакистанському окрузі Сахевал і названим археологами Хараппа.

Мохенджо-Даро і Хараппа знаходяться на стику декількох величезних геологічних пластів - плит, що складаються в основному з кварцитів, тобто зі специфічного каменю, який при взаємодії один з одним викликає ефект п'єзоелектричної запальнички, тому виникають в атмосфері блискавки дуже дивного вигляду, які люди ще тоді називали чорними блискавками.

Ще одна гіпотеза виникнення чорних блискавок в момент загибелі Мохенджо-Даро - атмосферне явище. В повітрі під впливом космічних променів і електричних полів утворюються хімічно активні частинки, здатні породжувати аерозольні скупчення. Рухаючись в атмосфері, частинки під впливом електромагнітних полів конденсуються, злипаються подібно снігу в грудки і утворюють кулі різного діаметру.

Існує гіпотеза, що це кульові блискавки, які ще не розгорілися. Вони можуть вільно плавати в повітрі, довго залишатися на поверхні землі, швидко переміщатися по химерним траєкторіям, темніти і розпалюватися знову.

Вчені встановили, що атмосферні умови, при яких утворюються подібні явища, активізують появу токсичних речовин, отруйного повітря. І мабуть, в Мохенджо-Даро жителі моментально загинули від отруйних газів, а потім над містом стався потужний вибух.

Цікаво, але в літописах різних країн (в Африці і в Південній і Північній Америці) подібні випадки теж описані, але в легендах. Також описано, що раптом виник вогонь без диму, гуркіт грому і страшні промені світла, які спалювали все на землі.

Відомо, що подібний сценарій апокаліпсису можливий тільки при одночасній присутності в атмосфері декількох чорних блискавок. Якщо вибухає одна, то за нею вибухають інші подібно до ланцюгової реакції. Поки вибухова хвиля досягає поверхні землі, вона крушить все на своєму шляху. Температура в момент вибуху чорної блискавки досягає 15 тисяч градусів, що цілком узгоджується зі знайденим в зоні катастрофи оплавленим камінням. І в кінцевому результаті розрахунки вчених показали, що в момент катастрофи в Мохенджо-Даро в атмосфері виникло близько трьох тисяч чорних блискавок діаметром до 30 сантиметрів. При цьому ряд дослідників сумніваються, що чорні блискавки, отруйний газ і подальший за всім цим вибух міг стати наслідком природного катаклізму.

Насправді електричний вибух відносився до одного з видів зброї, яким володіли тодішні цивілізації поряд з такими видами як, наприклад, сушка - спосіб, при якому з людини або з навколишнього простору миттєво випаровувалася вся вода.

Деякі досліди з приборкання блискавки і використання її у військових цілях зроблені на початку 20-го століття видатним вченим і винахідником Ніколою Тесла. Але після його смерті ніяких документальних свідчень існування подібної зброї у вигляді описів або креслень, не кажучи вже про реальні зразки, не збереглося.

Що ж тоді це могла бути за фантастична зброя, аналогів якої немає в арсеналах сучасних армій? Можливо, це були маро-технології - інший спосіб взаємодії з навколишньою речовиною або силами природи. Але чи мислимо було володіти людині такими надприродними технологіями в доісторичну епоху? Не можна виключати і той факт, що в давнину могли існувати цивілізації, які переважали в своєму розвитку нашу.

Цивілізації, які щезли в пожежі ядерної війни або в результаті впливу іншої страшної зброї, технології якої нам не відомі і досі. Але поки що не одна з гіпотез загибелі Мохенджо-Даро не підкріплена досить вагомими доказами, тому трагічна доля таємничого міста в долині річки Інд так і залишається для нас не розгаданою загадкою.

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниця загибелі Мохенджо-Даро - Фактосвіт

# data[].attributes.attachment_link.description
Сталося це ранньою весною 1922 року, коли відомий індійський археолог Ракхал Банерджі і кілька його колег працювали в долині річки Інд, неподалік від міста Ларкана, провінція Сінд. Зараз це територія Пакистану. Розкопки в цьому місці проводилися невипадково. Археологи хотіли виявити сліди стародавньої загадкової цивілізації, існування якої згадувалося в давніх індійських легендах.