# data[].attributes.body
Studii:

Liceu Alexandru Odobescu

Automatica si Calculatoare Bucuresti

Lucrez in IT - System Engineer (Inginer de sistem) din 2003.

Astazi angajat, iar in echipa administram peste 2000 de servere pentru aproximativ 30 de clienti, servere ce sunt aruncate prin lume.

Stau in Bucuresti de peste 25 de ani, casatorit, 1 fata de 14 ani.

Am continuat relatia cu luptele, unde sunt de peste 25 de ani arbitru national si de 14 ani arbitru international. De 3 ani sunt arbitru international nivelul cel mai inalt categoria 1S (cat a-I-a superior), printre cei ce pot fi selectionati la Olimpiada. Am fost cateva numere sub linie sa particip la Olimpiada de la Paris. Arbitrez de ceva ani Campionate Continentale, Mondiale si turnee de calificare la Olimpiada.

https://www.facebook.com/share/qb1fD4Ay2d8pMZvy/

www.linkedin.com/in/celestin-pavelescu-58298b7

# data[].attributes.body
Pot sa sparg eu gheata. ;) Flori

Acum mi se zice Flore, locuiesc in Sibiu.

Liceu: Zinca, limbi straine. Am mers pe germana, ca era mai putin cunoscuta si mai cautata in viitor, speram eu. Facultate: Geografie-Germana. Am avut de ales intre Bucuresti si Cluj. Cand am vazut ca in Bucuresti in 1998!! pietonii inaintau mai repede fata de masini.. mi-am zis ca nu-i de mine. Plus ca-mi ramasese cumva sufletul la Cluj, dupa excursia dintr-a IVa la Budapesta, ca tot s-a amintit de ea.

Asa ca asta a fost, Clujul. De ce Geografie? Voiam sa cutreier muntii, sa merg cu cortul si ai mei nu ma lasau, asa ca nu mai aveau cum sa ma impiedice sa merg in practicile obligatorii. 😂

Dupa 2 ani de Cluj am plecat cu Erasmus in Tübingen. Bursa a fost de 1 an, dar nu am mai vrut sa ma intorc, ar fi fost cumva jalnic sa astept iar la biblioteca ore intregi dupa o carte din anii 70 cand in Germania primeai acasa maldaru de carti din 90! Plus alte conditii, singura in camera in camin, masina de spalat rufe, posibilitatea sa lucrezi sa nu mai depinzi de banii parintilor. In fine.. mi-a luat 7 ani sa termin faculta in Germania, nu era ca la noi 4 ani fix, puteai sa o lalai cat voiai. Plus ca era sistemul altul, a trebuit sa iau alte materii in loc de germana. Asa am ajuns la geologie, sociologie si GIS. Tragand linie, timp fain de studentie, multe excursii, lucrare de diploma in Corsica.

Si s-a incheiat si capitolul studentie... in 2007, cand altii lucrau deja de ani buni, incepeam si eu sa explorez piata. 😅 In Germania nici o sansa in domeniu. In tara am trimis 3 emailuri. Toti m-au chemat la interviu. 😇

Unde? Bucuresti bata-l vina. Clujul nu m-a primit inapoi. Mi-am promis ca raman maxim 3 ani. S-au facut 7!

Primul job, ceva cu topografie, harti, interesant, dar seful total dezorganizat. Am gasit apoi o firma de consultanta de mediu din Frankfurt care tocmai deschidea un birou. Si asta a fost jobul care mi s-a potrivit manusa. O data cu mutarea la Bucuresti l-am reintalnit pe viitorul sot. Ne stiam din Tübingen, dar nu aveam treaba unul cu altul. Si uite ca in tara, satui de relatii multi-culti, ne-am apropiat.

In 2012 au aparut si gemenii (Luiza si Victor), dupa mult zbucium si interventii medicale.

In 2014 ne-am mutat la Sibiu. M-am trezit ca nu-mi gasesc job in domeniu. Plus salariile! horor... 1/3 din cel de la Bucuresti... in 2015 cand i-am zis sefului ca ma plictisesc, sa mai imi dea niste taskuri, m-a dat afara. 🤪 M-am trezit somera la 36 de ani, eu copilul silitor.

Un sut in fund e un pas inainte, asa ca mi-am deschis propria firma, am inceput diverse colaborari pe mediu. Si un part-time de 2h, care s-a transformat in 4h, si acum in 6h: administrativ si resurse umane.

Pe firma mea mai primesc proiecte faine de mediu cu care imi finantez concediile, aventurile.

Un pic inainte de pandemie mi-am inceput si cautarile interioare.

In 2020 mi-am deschis oficial un site pe fb pt bijuterii din pietre semipretioase. Pasiune de geolog. 😇 @Flore's Bijou.

In 2021 mi-am luat lumea in cap, am plecat pe El Camino. Un fel de pelerinaj, 36 de zile pe jos, cu un rucsac care cantarea 10% din greutatea mea. Oficial 779 km (de fapt au fost peste 900 km). Dupa Camino am descoperit Cheile Genelor, un instrument fabulos de autocunoastrere. Acum urmez un curs pentru a deveni ghid Cheile Genelor.

In 2022, sotul a plecat la pescuit si a ajuns sa pescuiasca printre stele...

Camino si tot ce am facut pana acum, eu cu mine, m-au ajutat enorm cu provocarea asta recenta. Si copiii, cu entuziasmul lor inocent.

Visez sa scap din sistem, sa-mi urmez pasiunile. Dar deocamdata job-ul este binevenit. Si voi avea saptamana viitoare prima mea delegatie in 8 ani de zile. Unde? La Budapesta! 🤓 Cred ca tre sa merg cu barca, nu cu masina.

# data[].attributes.body
Acest grup are... 23 de membri; adica, ”noi”. Eu postez al treilea, deși după ce am trimis acele videouri weekendul trecut, am sperat să mai știu câte ceva și despre voi. Ok, le felicit pe fete că au spart gheața. Cum nu am de gând să mă bag la somn, am să scriu aici câteva rânduri.

Încep cu a spune că am terminat generala încă simțindu-mă copil în interior dar cred că și la exterior, probabil privind pozele de atunci, în afară de mine și Cătă, toți ceilalți păreau liceeni deja. Nu-mi pare rău, am copilărit un pic mai mult.

Am făcut mate-fizică la Odobescu și am fost coleg de clasă cu Marius Turtă. Un adevărat. Am urât matematica și fizica atunci. Le-am redescoperit dupa 20 de ani, însă în altă formă. Dacă ar fi să punctez o singură amintire din timpul liceului, este că am plecat de acasă fără știrea părinților în '96 la concertul lui Michael jackson din București, am plecat cu trenul, cu o prietenă de atunci cu care împărtășeam aceeși psiune pentru muzică. Evident că nu am avut cu ce să ne mai întoarcem, am rămas în Bureștiul acela fără lumini publice și plini de boshetari/aurolaci plimbându-ne pe străzi până dimineața când am luat ocazia din Militari. Aș spune că acela a fost primul act de curaj, cumva la limita inconștienței, dar acea fată, mi-a mărurisit dupa mai bine 10 ani când ne-am reîntânit întâmplător, că aceea a fost cea mai frumoasă amintire din viața ei de copil/adolescent.

Facultatea – am terminat Teologie-Asistență Socială în Pitești (in 2002), din simplul fapt că era singura facultatea la care se preda și psihologia de care m-am îndrăgostit efectiv.

După, am făcut 2 ani o postuniversitară în psihoterapie experiențială in cadrul SPER și un master apoi și chiar am început cariera cumva în domeniul acesta ca asitent/co-terapeut al Petruței Coman (Peti) cea de de care am povestit duminică și care acum face terapie cu îngerii la propriu. Nu vorbesc despre ea la trecut, pentru că prietenii nu mor niciodată. Realizând însă cât de franjuri sunt internally și câtă muncă este să lucrezi cu psihicul omului, și mai ales cu al meu care era pardaf, am decis să rămân la ceea ce puteam face mai bine, sau cel puțin simțeam că aduc mai multă valoare – asistența socială.

Pe scurt, am lucrat la DGASPC – protecția copilului adică, pe biroul de combatere a Abuzului și Exploatării si Traficului copiilor, apoi am condus serviciul de asistență socială stradală. Tot îm timpul acesta, adică prin 2005, alături de 3 colegi și buni prieteni (unul dintre ei este directorul de la scoala N Balceascu, Adi Nicolae, probabil Maria Ramona Vasilescu il stie) am înființat Asociația Sprijin pentru Viață. Prin asociatia aceasta creată de la zero, am resușit să dăm viață (sau eu cel puțin) tuturor visurilor pe care le aveam de copil sau din timpul facultății. si mai ales, promisiunilor fata de cativa oameni/copii pentru care nu am putut face nimic din pozitia de angajat al unei institutii publice. Au fost satisactii prin ce am creat admit ca totul m-a extenuat fizic și psihic in ceeasi masura.

Pe scurt in cei 10 ani cât a functionat am lăsat in urmă 2 centre de zi pentru copii, un parteneriat cu primaria pitesti prin care am facut adapostul pt oamenii strazii Nord (e functional daca ajungeti pe acolo), Campania craciunul intr-o cutie de pantofi prin care ajungeam in comunitățile vulnerabile din judet, campanii de preventie in scoli, licee pe fenomenele cu caracter anti-social, actiuni /concerte caritabile, burse pt studenti, si 3 proiecte cu fiantare europeana, 2 POSDRU si 1 commenius. In perioada cea mai intensa aveam 20-25 de salariați plus studenti voluntari in practica.

De la dgaspc am plecat in 2011 cand mi-am dat seama ca sistemul birocratic este o piedica reala si de fapt nu se doreste imbunatirea situatiei cel putin pe problematica oamenilor fara adapost, ci doar se perpetueaza o stare de fapt din care toti baietii destepti au de castigat, adica se sifoneaza bani spunanduse ca sa se face ceva si in fapt nu se face nimic. Cu mr. Pendiuc insa asa cum a fost el, am avut deschidere si am oferit serviciile unor oameni ai strazii pe bune, a, pus pe piciore un adapost in 2013 care astazi este functional, si chiar ofera un suport real.

La finalul lui 2014 cand nu am fost nici de Craciun si nici de Anul Nou acasa, anul in care castigasem premiul de asistentul social al anului in Romania, eram in pragul unei crize familiale ”superbe”. Sotia mă somase continuu in timpul acelui an si la inceputul lui 2015 chiar a inaintat actele de divort. Notara ne-a dat termen sa ne gandim si sa revenim dupa 2 saptamani, timp in care am decis dupa o noapte in care nu am dormit deloc, ca e nevoie de o resoftare a vietii pentru a-mi salva casnicia, si am luat hotararea de a pleca definitiv din tara, fara nimic planificat, cu sotia si cei doi copii (5 si 2 ani atunci). Am facut un exercitiu pe o foaie de hartie in care am inceput sa imi scriu cum vad viata de la coada in prezent de data asta. Adică unde si cum ma vad la 80 de ani, apoi la 60, la 50, 40, etc, ce varste au copii, unde sunt, etc, in niciun scenariu nu ma vedeam fara a le fi alaturi macar in prima parte a copilariei (drama – eu lucrand cu copii neglijati si stiind traumele aduse de lipsa tatalui mai ales), de aici decizia.

17 zile dupa, din senin primesc un telefon de la o agentie de recrutare din Uk care cauta asistenti sociali cu experienta pe victimele traficului uman si rolul mi-a picta ca o mănușă. Am spus da, instant, a urmat interviul si am castigat postul. A fost mai grea plecarea, am renunat la un proiect aprobat pe fonduri norvegiene, si multi potentiali colegi/colaboratori/parteneri care ar fi primuit un salariu frumos pentru aproape 2 ani nu mi-au mai vorbit un timp. Unii, nici astazi. Am decis sa spun stop la tot ce am creat in acei 10 ani pentru a salva căsnicia. Tarziu am ajuns la intelegerea că relațiile cu cei care înseamnă ceva în viața noastră dau valoare păcii interioare. Si eu iubesc pacea.

În Anglia, am luat-o de la zero, am lucrat doar in domeniu, insa la mai multe autorități locale, cum se numesc aici, deci tot un fel de DGASPC-uri dar mai specializate doar pe problematica asta abuz/neglijare, si aici se lucreaza cu familia ca intreg, deci si cu adultii. Alte drame, ceva nou, de la trangender, cupluri gay, fenomenul radicalizării religioase, etc. Nu e usor, insa as zice ca mi-am perfectionat approchul, iar acum cu cat o familie/un caz este mai dificil, cu atat sunt mai intrigat.

Am avut si aici un burn out prin 2021 cand aproape am cedat psihic stresului, anxieta maximă, si am facut o noua resoftare a psihicului si a vietii de pana atunci. Am intrat pe lucru part time, si m-am reintors la prima dragoste - psihologia, deci am inceput facultatea de psihologie la Londra, si acum sunt in ultimul an. Planul este sa ies din social work in maxim 2 ani si sa ma dedic doar acestui domeniu dupa ce termin.

Acum... cum am zis lucrez part time, pentru ca sunt si studiile si da, sunt cel mai bătrân din clasă, am colege care-mi pot fi copii.

Concluzia: am aflat care sunt cei mai importanți oameni din viața mea atunci când am fost pe marginea prăpastiei de cîteva ori. Relațional, financiar, profesional, etc. Culmea, cei care credeam eu ca sunt importanți au fost primii care m-au dezamăgit. Acum, abia acum însă știu că nu m-a dezamăgit în fapt nimeni, ci eu însumi, crezând și având așteptări nerealiste. Nimeni nu ne este dator cu nimic pe lumea asta. Totul este un dar frumos, îl iei, și spui ”mulțumesc” fără a aștepta ceva însă.

Fun facts: sunt pasionat de parfumuri, am o colecție de peste 250 cred (nu le-am mai numărat de cevat timp), care acum au trecut in gestiunea lui fimio, iubesc cărțile și am câteva la care revin mereu și mereu și nu mă mai satut citindu-le ascultându-le (ele mi-au oferit raspunsurile cand am fost in bezna), si da, am servit și ca preot, insă onorific intr-o comunitate vulnerabila din cucuieții din deal, adică Călinești/Valea Corbului unde am si infiintat primul centrul de zi pentru copii romi din judet in 2013. Astazi s-a ales praful de el, pentru ca acel domn primar, a picat de pe o tablă de șah pe care avea doar rolul de pion.

Ok, am să las și câteva poze care îmi sunt mai dragi, și hai, curaj, următorul la rând!

Nu mai recitesc să corectez că mă voi răzgândi sigur am să șterg tot.

# data[].attributes.body
Am terminat Facultatea de Limbi si Literaturi Straine, Bucuresti. M-am angajat intr-o agentie de turism si, o perioada, am crezut ca este job-ul potrivit pentru mine.

Am revenit in Pitesti acum 16 ani, in urma unui divort. Intre timp, m-am recăsătorit si am continuat sa lucrez in turism.

In urma cu 10 ani, am decis ca trebuie sa fac o schimbare radicala in ceea ce priveste job-ul. Si, de atunci, sunt profesor de limba germana si de 4 ani si director la o scoala din Pitesti. Simgurele reminescente din perioada de agent de turism sunt calatoriile: imi place sa calatoresc oricand, oricum, cu orice ocazie.

Am trecut prin multe experiente in acesti ani. Despre unele pot vorbi deschis, pentru altele nu sunt inca pregatita.