# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
вітаю з Різдвом учнів 5 А класу

# data[].attributes.headline
Пригоди маленької дівчинки.   (Робота Заєць Олександри)

# data[].attributes.subject
Пригоди маленької дівчинки.   (Робота Заєць Олександри)

# data[].attributes.body
Колись давно жила дівчинка Марійка.От одного туманного дня Марійка пішла до школи, це булв Четвер 23 жовтня. В неї в класі 28 дітей і вона навчалася у 5-А класі.

Дівчинка як прийшла до школи та не помітила що її однокласники стали вампірами .Її подруга вампір погукала гуляти подруга Марійки завела.Маріику до саду в якому стояла клітка в якій подруга закрила дівчинку.

Але дівчинка не здавалась і втикла з клітки та швидко побігла додому . Там її в дома зачикалися батьки . Марійка розповіла батькам про свої пригоди та залишили Марійку в дома.

# data[].attributes.headline
Вірш Надії Красоткіної

# data[].attributes.body
Вірш Надії Красоткіної "Казка - чарівна країна" озвучено ШІ (штучним інтелектом)

# data[].attributes.headline
Мовчан Дмитро           Казка про те, як козаки Січ будували  

# data[].attributes.subject
Мовчан Дмитро           Казка про те, як козаки Січ будували  

# data[].attributes.body
Давно-давно, коли ще Дніпро вільно ніс свої хвилі до Чорного моря, зібралися сміливі козаки — люди відважні, розумні та волелюбні. Зібралися вони серед широкого степу й кажуть:

— Досить нам поневірятися по світах! Пора мати свій дім, щоб і ворог боявся, і добрий гість мав де перепочити.

Сіли козаки під старою вербою, що росла над Дніпровими кручами, й почали радитись. Дехто каже:

— Будуймо Січ біля лісу, щоб дерево було для стін.

А інший відповідає:

— Та ж там ворог підкрадеться непомітно! Краще на острові — щоб і вода захищала, і човнами дістатися можна!

Так сперечалися вони цілий день. Аж поки найстарший серед них, сивий отаман, підвівся й каже:

— Де орел гніздо зв’є, там і буде наша сила. Дивіться! — і показав рукою на острів посеред Дніпра, зелений, мов смарагд.

Пішли козаки на той острів. Вода навколо — чиста, риба грає, птахи співають. Земля тверда, дуби високі.

— Тут і буде наша Січ! — вигукнули всі.

І взялися до роботи.

Одні тесали дубові колоди, інші ставили частокіл, треті копали рів навколо. День і ніч працювали, та не стогнали — бо кожен знав: це для волі, для рідної землі.

Нарешті зросла Січ — міцна та непохитна. Ворота дубові, башти високі, а посередині — церква, щоб кожен козак міг до Бога слово мовити.

Прийшов отаман, подивився і каже:

— Оце наш дім — Січ! Хто сюди прийде з добром, тому й хліб, і сіль. А хто з мечем — від меча й загине!

З того часу зажили козаки вільно. Боронили край від ворогів, пісень співали, дітей навчали хоробрості. А як вечір спускався над Дніпром, вони сиділи біля вогнища, слухали, як шумить вода, і казали:

— Поки стоїть наша Січ, стоятиме й Україна!

І стоїть пам’ять про ту Січ у серцях людських і досі — як символ сили, волі та братерства.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
козаки Січ будують

# data[].attributes.headline
Казка "Смілива Мія" Гончарук Дарини

# data[].attributes.subject
Казка "Смілива Мія" Гончарук Дарини

# data[].attributes.body
Давним-давно у країні де жили чарівні істоти та феї, народилася найменша принцеса на ім'я Мія. Її ім'я - це ім'я маленької гарної квіточки. Саме такою була принцеса: невисокого зросту, з білявим волоссям і блакитними оченятами.

Мія дружила із тваринами у лісі і завжди допомагала їм. Її сестри не були такими добрими і завжди дивувалися її доброті.

Одного вечора Мія почула слабкий плач у лісі. Не боячись темряви дівчинка вирушила на пошуки і знайшла маленьке зайченятко, яке застрягло в капкані, що поставили злі лісоруби. Вони і ліс вирубували, і тварин виловлювали.

Мія не розгубилася. Вона звернулася за допомогою до своєї хрещеної - чарівної феї, щоб вигнати лісорубів із лісу. Фея володіла різними магічними здібностями та мала своїх помічників, які допомогли визволити звірів та ліс від непроханих гості.

Мія стала справжньою відважною героїнею та доброю правителькою цього казкового лісу.

# data[].attributes.headline
Я-казкар Троєглазов Максим

# data[].attributes.subject
Я-казкар Троєглазов Максим

# data[].attributes.body
Загублене добро

Жив у маленькому селі хлопчик на ім’я Максим. Він любив допомагати: підбирати газети, підгодовувати птахів і посміхатися сусідам. У нього була особлива Добринка — маленька світла кулька в кишені, яка росла щоразу, коли він робив добру справу.

Одного ранку Максим помітив: кульки в кишені немає. Він запитав у людей на площі, але ніхто не бачив. Старий кіт Серпан підказав, що іноді речі губляться в Долині Забутого. Максим вирушив туди. По дорозі він допоміг лисичці Лемурі знайти сміх, говорив з дівчинкою Вітеркою, яка збирала загублені речі, і лагідно робив дрібні добрі вчинки.

У кошику Вітерки Добринка була тьмяна — бо люди перестали помічати маленькі добрі справи. Максим почав знову робити добро: допоміг іграшці, нагодував пташку, зігрів кошеня. Кожен його вчинок робив кульку світлішою, інші діти теж почали допомагати, і Добринка знову засяяла яскравим світлом. Максим повернувся додому з теплим промінчиком у кишені, а село стало добрішим.

Мораль: добро не пропадає назавжди — його треба помічати й робити знову.

# data[].attributes.headline
Гуменюк Дмитро казка "Світлячок"

# data[].attributes.subject
Гуменюк Дмитро казка "Світлячок"

# data[].attributes.body
Щовечора, коли сонце ховалося за високі гори на спочинок, а у ліс тихо приходила темна ніч, світлячок вибирався на високий пеньок край лісової стежини і своєю голівкою підіймав ліхтарик. Зовсім крихітний, але його жовтогарячі промінці всю ніч освітлювали стежину, якою ходили мешканці лісу, аж поки червоне сонце знову не з’являлось з-за шпилів далеких гір.
Метелики, джмелі, павуки, жуки-рогачі та безліч  інших комах у барвистих киптариках дуже раділи з появи світлячка зі своїм ліхтариком. А йому теж було приємно, адже він робив добро, дарував комахам радість.
На тій  стежині, котру осявав світлячок,  лежав з усіх боків гострий  сірий камінь. Лежав — і ні  з місця, навіть пишався, коли його всяк обходив, остерігаючись покалічити крило чи ніжку.
— Хай бачать, який я! — думав про себе чванько.—  Ич, як мені всі кланяються! Я —  неабиякий камінь! — та й заснув міцним сном.
А  з віконечка своєї хатинки,  що стояла під пеньком, неподалік від каменя, не зводячи очиць зі світлячкового ліхтарика, дивився маленький пустун — жучок-скакунець у попелястих штанцях.
— От коли б той  ліхтарик погас. Сміху було б! Дядько джміль, повертаючись додому, зачепився  б за гостробокий камінь та й мішок  свій з дарунками загубив би. Мені б усе дісталось! А що, коли той ліхтарик погасити?
І жучок  застрибав з кутка в куток  своєї хатинки, обмірковуючи лихий  намір. Зрештою, надумався. Знайшов  шматок гуми і змайстрував  рогатку. Кульку зробив з кори  старого дуба. Відчинивши віконце, він стрельнув прямісінько у ліхтарик світлячка. Та кулька зачепила тільки краєчок ліхтарика. Світлячок занепокоївся. Але на землі і в верховітті дерев було тихо.
Друга  кулька жучка-стрибунця таки влучила  в ліхтарик. І ліхтарик погас.
— Як же мені тепер бути? — засумував світлячок.— Незабаром до своїх осель повертатимуться лісові   мешканці. Чи ж втраплять вони обійти той гостробокий камінь?
А жучок-стрибунець причаївся біля віконця та й мовчки спостерігає, що буде, коли дядько джміль повертатиметься додому. Навкруги зробилось темно-претемно. На старезнім дубові крикнула сова. Зашумів сердито вітер.
— Ой-ой-ой! — раптом чує світлячок чийсь голос.— Окуляри свої загубив.
— Беріть праворуч… Правіше, правіше треба йти! — крикнув голосно світлячок.
— Але чом ліхтарик не горить? Я ось окуляри свої загубив. У такій пітьмі додому не доберуся. Без ліхтарика ніяк не обійтися…
Все те чує й жучок-стрибунець. Ось заплакали, натрапивши на гострий камінь, маленькі сонечка.
— Ото щоб не були такі розумні,— впізнавши голос малих, сказав тихенько стрибунець.
Сонечок, як і джмеля, заспокоїв світлячок. Потім він вийшов на стежину і почав усіх, кого не почує, чи побачить, попереджувати про небезпеку.
— Понад рівчак ідіть,— голосно вигукнув світлячок. Потім біля конвалії, а звідтіль — біля широколистої папороті, так і вийдете на нашу стежину. Всім, всім, всім…
— Світлячок, мене чекає мій малий скакунець-стрибунець. Він дуже боязкий у мене,— сказала мати стрибунця.— То я навпрошки пройду. Швидше буде.
— Ідіть, та дивіться навкруги добре,— попередив її світлячок.
— Та вже ж,— відказала та й чимдуж побігла додому.
Тільки-гостробокий камінь обійшла, як тут і сам стрибунець нагодився.
— Мамо! Я тобі назустріч вийшов,— сказав він, потерпаючи зі страху.
— Який же ти у мене розумник ростеш,— похвалила мати.— Давай разом пошукаємо мої окуляри. Дуже погано мені без них…
— А де ж вони, де? — перепитав стрибунець.
— Десь тут біля гостробокого.
Стрибунець наче завмер, а мати продовжувала:
— Не інакше, якийсь бешкетник ліхтарика розбив… Того, хто робить зло іншому, ніхто не любить. Для того й сонечко не так яскраво світить.
— Мамо! — хотів щось сказати стрибунець, та передумав. А мати продовжувала казати:
— Щоб тому, хто нашого ліхтарика розбив, на день народження подарунків не дарували.
— Мамочко! — стрибунець зачепився за гострий камінь.— Тримай мене. Я боюся. Мене злющий камінь за штанці вхопив. Дуже міцно!
Стрибунцеві здалося, що капосний камінь ворухнувся й ніби почав з нього глузувати.
— Мамочко! Він кепкує з мене. Поглянь-но!
— Кепкують з недобрих та злих. Ти ж у мене хороший… Чи не так? — перепитала мати.
Стрибунець не відповів. Він низенько опустив голову, закліпав очима, дістав з кишені рогатку й простяг її матері:
— Це я… Я розбив нашого ліхтарика. Пробач мені, матусю.
— А хіба може бути щасливий той, хто чинить зло? — запитала мати. Вона була добра й мудра.
Наступної ночі на високому пеньку знову стояв усміхнений світлячок і високо над головою тримав крихітного ліхтарика. Він освітлював стежину, а стрибунець-скакунець чатував біля світлячка, щоб ліхтарик більше ніколи не згасав.

# data[].attributes.headline
Це робота Ковтуна Дані

# data[].attributes.body
Це робота Ковтуна Данііла.

Це кумедний кіт який дуже багато їсть піци но не прибирає за собою.він живе в Львові і вчиться в 7-б .

Він на уроках не читав,не писав,

Не відповідав.

Всі його просили буть хоть трохи культурніше в він їх не слухав.. І за цього він провалив всі екзамени.І його не взяли на роботу тіки могли на будівництво але він лінувався.

# data[].attributes.headline
Казка Трояна Романа "Талановитий Бобік"

# data[].attributes.subject
Казка Трояна Романа "Талановитий Бобік"

# data[].attributes.body
Жив був на світі песик Бобік. Він був дуже лінивим песиком. Любив тільки їсти і спати. Господар хотів його вигнати, але Бобік сказав:

-Господаре, вибач мене, я більше не буду лінивою собакою, а буду служити тобі вірою і правдою!

Пройшов деякий час і Бобік справді виправився і відчув, що в нього є танцювальний талант і він може бути корисним своїй родині. Бобік вирішив покинути власний дім, щоб піти виступати в цирк і заробляти гроші для свого господара.

Бобіку подобалось в цирку, але одного разу, коли він виступав, Бобік отримав травму лапки і не міг танцювати два місяці.

Через деякий час, коли Бобік відновив свою лапку, він хотів повернутись на улюблену роботу, але його не хотіли брати, бо на його місце вже прийшла нова талановита собака. Бобік дуже засмутився, але здаватись не планував!

Він запропонував новий танцювальний номер, який став сенсацією серед глядачів! І став успішною танцювальною собакою, яку знав увесь світ!

Отже, старайтесь і ніколи не здаватись! Йдіть до своєї мрії!

# data[].attributes.headline
🐹 Капібари без паніки<

# data[].attributes.body
🐹 Капібари без паніки

У міському зоопарку жила ціла компанія капібар: мама Капа, татко Бар, і троє бешкетних дітей — Чіп, Ліп і Боб. Вони були справжні зірки зоопарку: усі відвідувачі їх фотографували, бо капібари завжди виглядали так, ніби їм взагалі нічого не треба від життя.

Одного ранку зоопарк прокинувся від галасу. Мавпи вкрали у охоронця телефон і робили селфі, фламінго тренувалися на роликах, а єнот Тимко вкрав чіпси з кафе.

Тільки капібари спокійно сиділи у воді й дивились на цей безлад.

— Мамо, а може, і нам щось прикольне зробити? — запитав Боб.

— Ми вже робимо найприкольніше — нічого, — зітхнула мама Капа.

Але тут з’явився новий охоронець — молодий хлопець, який знімав усе на телефон для TikTok. Він вирішив зробити відео, як капібари катаються на скейтборді.

— Будете зірками інтернету! — сказав він.

І от маленький Чіп стоїть на скейті, тато Бар штовхає, і вони повільно котяться але… скейт з’їжджає у ставок!

Бульк!

Вода навколо в бризках, всі капібари мокрі, але задоволені. А мавпи з дерев ржуть так, що аж банани падають.

— Ну що, — каже мама, витираючи вуса, — тепер ми точно зірки.

І справді — відео набрало мільйон переглядів!

Тепер капібари стали головними інфлюенсерами зоопарку. Вони знімали ролики «Ранок з Капою», «Як не нервувати через мавп» і «10 способів бути спокійним, коли фламінго співають».

А коли хтось у зоопарку сварився, папуга Ріко кричав:

— Спокій, як у капібари! Без паніки!

І всі сміялися, бо знали — у житті головне залишатися спокійним і не забувати про гумор.

Після того, як відео з капібарою на скейті набрало мільйон переглядів, у зоопарк приїхали журналісти, блогери і навіть діти з плакатами “КАПІБАРИ — НАШІ КОТИ!”.

Капібари стали справжніми зірками. Їм зробили власний TikTok-хаус — маленький басейн із підсвіткою, лежаки, кілька рослин у горщиках і напис «Chill & Chew» (що означає «Відпочивай і жуй»).

Мама Капа з гордістю сказала:

— Ми офіційно найспокійніші блогери планети.

Тато Бар відповів:

— Головне, щоб нам за це платили морквою.

І почалось!

Кожного дня вони знімали відео:

📹 “Ранкове купання з Капібарами”

📹 “Як правильно гризти моркву зі змістом”

📹 “Медитація під крики павича”

Мавпи стали їхніми менеджерами — тримали телефони, писали хештеги й навіть танцювали на фоні. Але одного разу вони випадково ввімкнули прямий ефір під час того, як тато Бар заснув у басейні, хропів і булькав носом.

Відео стало вірусним ще швидше! Коментарі сипались один за одним:

— “Капібара-асмр! 😂”

— “Найкраще відео для релаксу!”

— “Хочу жити як Бар!”

Після цього капібари зрозуміли головне правило TikTok: не треба старатися — будь собою!

Тепер вони знімають усе: як їдять, як дрімають, як просто дивляться у воду. Люди кажуть, що від цих відео одразу стає спокійніше.

І коли охоронець знову проходить повз, він щоразу шепоче:

— Ех, от би мені нерви, як у вас, капібари.

А мама Капа тільки усміхається:

— Без паніки, друже. Просто дихай і будь капібара. 🧘‍♀️🥕

Одного ранку директор зоопарку отримав лист від школи №2:

> “Просимо дозволити капібарам прийти до нас на урок — ми вчимо тему «Тварини світу». Діти обіцяють поводитися добре.”

Мама Капа сказала:

— Чудово! Ми покажемо дітям, що таке справжній спокій.

А тато Бар зітхнув:

— Головне, щоб там була їдальня.

І от вони приїхали до школи у великому жовтому автобусі з написом “ZooStar Tour”. Коли капібари зайшли до класу, усі діти застигли. Вчителька ледве втрималася, щоб не засміятись:

— Доброго ранку, клас! А це наші нові… учні.

Капібари сіли за першу парту. Боб одразу почав жувати зошит, Ліп занурив мордочку у склянку з водою, а Чіп натиснув усі кнопки на ноутбуці вчительки.

— Це не хаос, це дослід! — вигукнув Чіп.

На перерві діти робили з ними селфі, годували морквою і навіть спробували навчити їх писати крейдою. Але капібари замість букв залишили мокрі плями — бо перед цим купалися у раковині.

Після уроків директор школи сказав:

— Ми ще ніколи не бачили, щоб діти так сміялися й не сварилися. Це найкращий день у навчальному році!

І з того часу капібари приходять до школи раз на місяць — на уроки “Спокій замість паніки”. Вони сидять у кутку класу, тихенько жують моркву, і навіть найнепосидючіші учні раптом стають чемними.

Бо всі знають: якщо капібари поруч — значить, можна розслабитись і просто жити з усмішкою.

— Без паніки, діти, — каже мама Капа. — Навіть контрольна — не кінець світу! 🥕📚

# data[].attributes.headline
Робота Софійки Доляновської "Я - казкарка"

# data[].attributes.subject
Робота Софійки Доляновської "Я - казкарка"

# data[].attributes.body
Було собі одне кошенятко, якого звали Мартін.

Таке цікаве ім'я дала його подруга, дівчинка Софійка.

Вони були дуже хорошими друзями. Разом гралися, разом ходили і на прогулянки, і в гості, а також разом відпочивали і робили уроки.

Софійка у своїй кімнаті облаштувала гарний куточок для свого друга. Тому і вночі Мартін був поряд з дівчинкою. Але одного разу в її кімнаті трапилось якесь диво. Як тільки мама вимкнула світло і зачинила двері, при світлі нічника Софійка помітила два маленьких ліхтарика. "Що це?", - подумала дівчинка, - якась дивина. На ранок Софійка розказала мамі , що у неї трапилось в кімнаті - вночі з'явились два маленьких ліхтарика. Але вранці вона їх уже не бачила. Мама посміхнулась і заспокоїла дівчинку. Увечері , коли Софійка збиралася спати, мама запропонувала:

-А давай ми разом перевіримо чи з'являться сьогодні ті ліхтарики.

-Давай! - радісно та з цікавістю відповіла Софійка.

І справді, як тільки вимкнулось світло в кімнаті, то при слабкому світлі нічника, мама із донечкою помітили, що з'явились два маленьких ліхтарика.

-Бачиш, мамо! Я ж казала, вони знову тут.

-І, здається, я знаю, що це, - прошепотіла мама Софійкі на вушко,- сиди тихенько і спостерігай.

-Угу, - прошепотіла донечка.

І тут мама чомусь почала кликати кошенятко.

-Мартін! Мартін! Кс-кс-кс!

І в цей час ті два маленьких ліхтарика почали рухатись, а потім муркотіти, ну точно , Мартішка! А коли мама увімкнула світло , Софійка побачила, як Мартін сидить у маминих руках! Як виявилось, ті два маленькі ліхтарики, то очі кошенятки.

_А чому вони світяться вночі?- здивовано запитала дівчинка.

-Вони не світяться , а очі кошенят відбивають те світло, яке на них потрапляє. Тому здається, що вони світяться.

Софійка була дуже здивована. Але їй було приємно, що її друг такий дивовижний!

# data[].attributes.headline
Справжній друг 

# data[].attributes.subject
Справжній друг 

# data[].attributes.body
Жив собі в маленькому селі пес на ім`я Джек. Він був добрим і відданим другом, і всі його любили. Джек часто гуляв з дітьми охороняв їх від безпеки та завжди був поруч.

Одного разу в селі сталася біда. Велика пожежа знищила частину будинків. Люди в паніці бігали по вулицях.

Джек був на вулиці, коли почалась пожежа. Він побачив, що маленька дівчинка була заперта в ківнаті і не могла вибратись. Джек кинувся в будинок, щоб урятувати дівчинку. Вона була перелякана, але Джек її заспокоїв. Він схопив за її спідницю і витягнув з палаючого будинку. Дівчинка була в безпеці. Усі подякували Джекові за його героїзм.

З тих пір Джек став ще більшим героєм у селі. Його називали своїм та всі діти та старші хотіли з ним дружити. З тих пір Джек був щасливим, що може бути другом для всіх!

# data[].attributes.attachment_caption
Одного дня Сашко разом з батьками відправився у подорож. Вони зупинилися біля старого лісу, неподалік зони відчуження. Сашко чув багато різних історій про Чорнобиль від свого дідуся, ліквідатора аварії на ЧАЕС, страшних і сумних, але цікавість тягнула самому все побачити!Коли всі заснули, хлопчик тихенько вийшов надвір. Місяць світив, в повітрі  сяяли частинки, наче казковий пил. Сашко ступив на лісову стежку і раптом перед ним з’явилася біла лисиця з очима, що світилися.— Не бійся, Сашко, — промовила вона. — Ти прийшов на землю, яку природа лікує. Люди колись завдали їй багато болю, але тепер вона відновлюється.Лисиця провела хлопчика до галявини, де росли дивні квіти, що світилися. Над ними літали метелики з прозорими крильцями.— Це світло від надії, — сказала лисиця, воно з'являється там, де хтось вірить і робить добро. Сашко взяв одну квітку в руку.— Візьми це світло в серце, — мовила лисиця. — І коли люди забудуть, що природа це дім, нагадай їм своїм теплом!         Наступного ранку хлопчик прокинувся, а в долоні у нього лежала маленька квіточка.... З того дня Сашко мріяв стати вченим, який лікує землю.

# data[].attributes.headline
Світло Чорнобиля ⭐ ( автор Якубишен Олександр)

# data[].attributes.subject
Світло Чорнобиля ⭐ ( автор Якубишен Олександр)

# data[].attributes.headline
Казка "Добро повертаєт

# data[].attributes.body
Казка "Добро повертається" Нагорного Владислава.

Жив собі хлопчик на ім'я Владислав. Він дуже любив вигадувати казки про звірів, птахів, зорі й навіть про вітер.

Одного дня я подумав: чому в казках завжди перемагає добро? Раптом з неба впала золота пір'їнка.Я її підняв і з'явилася маленька фея Добринка.

- Я - фея добрих справ, - усміхнулася вона.

-Хочеш перевірити, чи справді добро завжди перемагає?

-Хочу!- вигукнув я.

Фея махнула пір'їнкою, і я опинився в казковому лісі, де всі тварини сперечалися. Їжачок не хотів ділитися яблуками, білочка не давала горішків, а ведмідь сердито бурчав на всіх.

-Що це з вами?- здивувався я.

-Ми втомилися бути добрими! -відповіла білочка. -Добро не приносить користі!

Тоді я вирішив показати іншим силу добра: підняв горнятко білочки, яке впало, допоміг їжачкові знайти загублене яблуко й поділився з ведмедем медом із власнооо кошика.

Невдовзі ліс змінився- дерева розквітли, пташки заспівали, а на небі з'явилася веселка.

- Тепер бачите? - сказав я.

-Коли твориш добро, навколо стає світліше.

Фея знову з'явилася і усміхнулася:

-Ти справжній казкар, Владику. Бо найкраща казка це та, в якій добро робиться насправді.

І я зрозумів : "Добро не потребує винагороди- воно завжди повертається до того хто його творить".

# data[].attributes.headline
Гладун Василь.  Казка про Глека-Чарівника

# data[].attributes.subject
Гладун Василь.  Казка про Глека-Чарівника

# data[].attributes.headline
Неймовірна пригода в замку (Живега Даніїл)

# data[].attributes.subject
Неймовірна пригода в замку (Живега Даніїл)

# data[].attributes.body
Усе почалося в один дощовий день. Надворі хмуро, нудно. Я сидів у кімнаті, грав у Minecraft і будував величезний замок. Я сам придумав план: високі башти, глибокий рів, дерев’яний міст і великий тронний зал усередині.

Коли я закінчував будівництво, на екрані з’явилося дивне повідомлення:
"Нова функція: Подорож у світ Майнкрафту. Натисни ENTER."

— Що за дурниця? — пробурмотів я, але натиснув. Мені ж цікаво.

У ту ж мить монітор засвітився яскравим світлом, і все навколо мене закрутилося, ніби я провалювався у портал.

Коли я розплющив очі, то стояв… у справжньому замку! Усе виглядало так, ніби я потрапив у власну будівлю з Minecraft, тільки справжню.

І раптом я почув голос:

— О, наш гість із далекого королівства прибув! — це сказав сам король, що сидів на троні в кінці залу.

— Вітаємо, юний лорде! Завтра Великий Турнір. Маємо надію, ви готові показати свою відвагу?

Я мовчки кивнув. У Minecraft я воював і з драконами, і зі скелетами. Справлюся й тут!

СЕРЕДНЬОВІЧНИЙ ТУРНІР І МОЯ АЛМАЗНА БРОНЯ

Після розмови з королем мене провели до великої кам’яної кімнати з ліжком, дерев’яною скринею і мискою з якимось супом. Але найцікавіше чекало далі. На стіні висіла справжня лицарська броня. Виглядала круто, але не зовсім зручно. І тут я подумав: "Якби ж я міг мати свою алмазну броню з Minecraft..."

Я потягнувся до пояса, ніби в мене є інвентар, і на екрані перед очима з'явився ігровий інтерфейс, як у грі! Там було все: алмазний меч, щит, лук, стріли.

— Оце так! — прошепотів я, натиснув на шолом — і одягнув алмазну броню. Вона засвітилась синюватим сяйвом і майже не важила. Точно як у грі!

Наступного дня настав турнір. Мене представили як "гостя з далекого цифрового королівства".

— Перший поєдинок — юний лорд проти лицаря Мартела! — оголосили організатори.

Мій суперник був великий і дуже серйозний. У руках — важкий меч, на щиті — лев. Він кинувся на мене, але я встиг зробити стрибок назад, витягнув з інвентаря лук, прицілився — і стріла полетіла просто в його щит. Далі — алмазний меч, пара ударів, обхід зліва, і… перемога!

Перемога була за мною.

Я вже думав, що залишусь тут надовше. Але раптом екран знову засвітився. На ньому з’явився напис: «Повернення у реальний світ. Натисни, щоб завершити подорож.»

Я глибоко вдихнув, попрощався з королем — і натиснув. Світ знову закрутився, усе зникло, і я опинився вдома, перед комп’ютером. За вікном усе ще йшов дощ, але в душі було сонячно. Я глянув на екран — у Minecraft усе лишилось, як було. Мій замок стояв, наче нічого й не сталося. Але я точно знав: я там був. І це була справжня пригода.

# data[].attributes.attachment_link.title
Твір Живега Даніїл - Word (Сбой активации продукта)

# data[].attributes.headline
                                        Капібара - супергерой. 

# data[].attributes.subject
                                        Капібара - супергерой. 

# data[].attributes.body
Колись давно, неподалік річки у Латинській Америці, жив собі капібара. Він шалено любив гриби і знав багато різних рецептів їх приготування.

Одного разу він знайшов якийсь новий, незвіданий, незвичайний гриб. Вперше йому довелося бачити таке. Звичайно ж він не знав як цього гриба приготувати, але знахідка була настільки приваблива, що капібара не стримався і з'їв той гриб сирим. От тут все і почалося.

Прокинувшись наступного дня, гризун відчув себе якось дивно... у нього була тривога в душі і перед очима стояла страшна картинка. Капібара ніби бачив, що найближчим часом будуть надзвичайно сильні дощі і на їхню річку, поблизу якої мешкали сімейство гризунів, очікується повінь. Гризун ледь встиг усіх попередити, щоб жителі прибережної зони змогли перебратися та спасти свої сім'ї і дітей.

"Отже, він бачить майбутнє" - казали усі лісові та річкові жителі.

З тих пір капібара попереджав усіх, кому загрожувала небезпека і допомагав врятуватися. Тисячі тваринок були вдячні гризуну за їхнє спасіння. Йому дали кличку капібара-супергерой.

Тарасюк Денис

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
капібара у вигляді супергероя

# data[].attributes.attachments[].alt
капібара у вигляді супергероя

# data[].attributes.headline
Дорогі казкарі 5-А класу! Такими вас побачив у момент роботи над створенням авторської казки ШІ (штучний інтелект)) Мені подобається, а вам? Спробуйте згенерувати своє зображення або ж ілюстрацію до власної казки. Бажаю успіхів!

# data[].attributes.subject
Дорогі казкарі 5-А класу! Такими вас побачив у момент роботи над створенням авторської казки ШІ (штучний інтелект)) Мені подобається, а вам? Спробуйте згенерувати своє зображення або ж ілюстрацію до власної казки. Бажаю успіхів!

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
діти складають казку, юні казкарі

# data[].attributes.headline
Олександр Шевчук

# data[].attributes.body
Олександр Шевчук

Пригода з чарівним годинником

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка_Шевчук

# data[].attributes.headline
Ілюстрація до казки Шайгана Матвія)

# data[].attributes.subject
Ілюстрація до казки Шайгана Матвія)

# data[].attributes.headline
Я-казкар (Шайган Матвій)

# data[].attributes.subject
Я-казкар (Шайган Матвій)

# data[].attributes.body
Привіт! Мене звати Казкар, і я навчаюся у 5-А класі. Я дуже люблю міфічних істот, особливо драконів-рятівників. Це не прості дракони — вони не дихають вогнем, а створюють магічне сяйво, яке захищає людей.

Колись, за легендою, дракони-рятівники жили у високих горах. Їхні лусочки блищали, наче срібні шоломи, тому їх і назвали «рятівниками». Вони охороняли скарби природи — чисту воду, повітря та зелені ліси.

Я уявляю себе другом одного такого дракона. Ми разом літаємо над горами, рятуємо дерева від пожеж і допомагаємо людям берегти природу. Мій дракон має ім’я Сіріус — він мудрий, добрий і дуже сильний.

Я мрію, щоб одного дня люди теж стали трохи схожими на драконів-рятівників — хоробрими, справедливими і захисниками свого світу.

Висновок:

Дракони-рятівники— це символ добра, сили та охорони природи. Якщо кожен із нас стане «маленьким драконом-рятівником», наш світ буде кращим!