# data[].attributes.body
28.9.2023
זה היה יום חמישי רגיל, קמתי בבוקר, אכלתי ארוחת בוקר שטפתי פנים ויצאתי המחדר מלון באילת. היום היה היום שאנחנו אמורים לצלול בים האדום. לפני שהלכנו לים הלכתי למרכז קניות כדי לחפש כל מני דברים שרציתי ולאחר מכן נסעתי לים. אחרי שהגעתי וקיבלתי מדריך פרטי שיסביר ויעזור, נתנו לי ציוד, לבשתי אותו וצללתי. הצלילה הייתה ארבעים דקות ויצאתי מהים מרוצה. בערב הסתובבתי את המשפחה שלי בטיילת, עליתי על הכדור שעף בטיילת וחבר ואני עשינו קעקוע חינה ביחד. אכלנו ארוחת ערב והלכתי לישון

טל מצנר ט׳6

# data[].attributes.headline
יום בחייו של יובל

# data[].attributes.subject
יום בחייו של יובל

# data[].attributes.body
יובל מתאמנת גודו שגרה באשקלון קמה לאימון בוקר ביום שבת כרגיל והופתעה לגלות אזעקה שלא הבינה מאיפה זה בא היא רצה לקרוא לכל המשפחה להכנס לממד ומחבלים נכנסו אליה הביתה המחבלים חשבו שהבית ריק לשמחתם ועזבו את הבית אבל יובל שמע שחברה שלה ליה נחטפה לעזה ושבכל השכונה שלה היו מחבלים יובל התבאסה שלא הספיקה לאימון ויותר מזה היתה נורא עצובה ששמעה שהרבה חברות שלה חבו טראומה או ששמע שאנשים קרובים אליה נרצחו או שקרה להם משהו ויובל לא יוצאת מהממד יותר

# data[].attributes.body
היום נשלחתי לאזור העוטף להגן על המדינה.
אני אחראי על עוד 50 חיילים שתחת פיקודי ואני אחראי להחזיר אותם הביתה בשלום. ביום שבת לפני שבוע קיבלתי הודעה שאני חייב לעלות על מדים ולהתייצב להגן על אזרחים בעוטף, יום אחרי כבר הגיע אוטובוס עם 50 חיילים צעירים שאמרו לי להוביל אותם ליישוב בעוטף עזה ולנקות את היישוב ממחבלים שפרצו את גדר הגבול. ניהלנו מאבק עם המחבלים במשך 10 שעות עד שהשגנו שליטה מלאה ביישוב.
משפחות שיסתגרו שעות ארוכות בממד קטן יכלו לצאת. ישר אחרי עלינו על רכבים משוריינים של צה"ל ונסענו לגבול כדי לשמור שם מפני חדירת מחבלים נוספת.
רון רובינצ'יק ט'6

# data[].attributes.body
יומן

ליפני 10 שעות הייתי בבית היתארגנתי בחדר שלי, עם החברות הכי טובות שלי,

שמות שירים בטלפון ומרגלות וצוחקות.

לא ידעתי שבעוד 10 שעות אני אשכב על הריצפה רועדת עם 4 אנשים שאני בכלל לא מכירהוהאינטראקציה היחידה שלנו זה לשכב על האדמה ולקוות לטוב.

רציתי לכתוב לאמא באמת שרציתי אבל לא הייתה סוללה אני עדיין זוכרת הדבר האחרוןשכתבתי לה זה שערן למטה ואני יוצאת למסיבה ״אני על 20 אחוז אז אם קורה משהותיכתבי לליה לא לי אוהבת מלא לילה טוב😘״

לא ידעתי שזאת הפעם האחרונה שאני אראה אותה. וואו איזה לילה נדיר היה אץ באמת לארציתי שיגמר לא ידעתי לא חשבתי מה יקרה בעוד זמן קצר.

הגיעה הזריחה החלק שכולם חיכו לו זאת הייתה זריחה כל כך יפה לא הצלחתי להוריד אתהעיניים מימנה ערן ואני לא שתינו הוא כי הוא נהג ואני לוקחת כדורים.

פתאום יש אזעקה בגלל שהרוב היו שיכורים או מסומים לא ידעו איך להגיב פשוט שכבנו עלהריצפה הייתי משותקת לא ידעתי מה לעשות שמעתי את חברות שלי צועקות לי בואי בואילמה את לא זזה

לא ידעתי מה להגיב פתאום שמענו יריות כולם התחילו לרוץ ולצעוק אבל אני נישארתי ולאזזתי לא מצאתי אותם לא את ערן לא את ליה אף אחד פתאום ניגש אליי מישהו לא ידעתי מיזה אבל אמר לי בואי בואי כבר התחלנו לרוץ לא ידענו לאן פשוט רצנו ניכנסו לשירותים כימיםהיו שלושה שניי אנשים בכל אחד בשלה הזה כבר לא איכפת לך מה קורה רק לצאת משםבחיים פתחתי את הטלפון לא הייתה סוללה בכלל גם לא לערן פשוט עמדנו שם עד עכשיו לאיודעת כמה זמן הינו שם אני זוכרת שהריח היה כל כך נוראי

והדבר היליד שדאגתי זה לאמא אמא שלי שנסע לסבתא לקיבוץ לארגן את הארוחת שבתשלנו.

מפה אני כבר לא זוכרת כלום לא יודעת אם אני לא לזכור או שפשוט ככה המוח שלי רוצההדבר הבא זה פשוט לחזור לבית ולראות את אבא שאומר שסבתא ואמא מתו

איה אורון

# data[].attributes.body
התעוררתי שוב לקול החדשות מהטלוויזיה בבית אני גר בסן פרנסיסקו אבל יש לנו משפחה בישראל ודוד שנלחם בדרום לכן אנחנו מתעדכנים בחדשות כל הזמן,אני לא ממש מקשיב אז אני לא בטוח מה קורה למען האמת אני יותר מתעניין בדברים אחרים כמו המבחן החשוב שיש לנו במתמטיקה עוד כמה ימים והעובדה שה-49ers(קבוצת הפוטבול של סן פרנסיסקו) היא אחת משתי הקבוצות היחידות ב-NFL שעדיין לא הפסידו משחק.בבית ספר לא ממש דיברו איתנו על מה שקורה,עשו לנו שיעור אחד שבו הסבירו לנו על המצב ובשיעור היסטוריה דיברנו קצת על הסכסוך הישראלי-פלסטיני אבל זהו בערך.ההורים שלי לעומת זאת מאוד דואגים מהמצב בישראל וחושבים שבית ספר צריך להיות יותר מעורב ולספר לנו על מה שקורה הם אפילו חשבו לפנות למנהל ולהגיד לו את זה.שאר היום שלי היום היה רגיל שחזרתי הביתה הטלוויזיה עדיין הייתה דלוקה אז הייתי צריך צריך לראות את המשחק של ה-49ers נגד קליבלנד במחשב אחרי זה למדתי למבחן ואז סיימתי את היום.

עמנואל אוחנה הלקין ט'6

# data[].attributes.body
התחלתי את היום בשעה מאוחרת (ישנתי עד מאוחר) קמתי ציחצחתי שיניים אכלתי ארוחת בוקר ויצאתי לבית ספר יום ראשון של לימודים תמיד מעניין נכנסתי לכיתה ישבתי לבד בשולחן המורה נכנסה והתחיל השיעור המורה החדשה שלי בשם חווה התחילה ואמרה שלום כיתה אני יהיה המורה החדשה שלכם לעברית היום אנחנו נתחיל בשיעור קליל ונחמד ואז אחרי 40 דק של סבב שמות נגמר השיעור היום יש יום קצר בגלל שאנחנו ביום הראשון היה הפסקה ישבתי בכיתה ופתאום ראיתי את חבר שלי יונתן היי אמרתי ליונתן יונתן פשוט התעלם ממני חשבתי לעצמי מה עשיתי לו פגעתי בו? אני לא זוכר שום דבר הפעמון צלצל והתחיל שיעור שני הלכתי לכיתה היה לי עכשיו שיעור עם המורה שלומית שלומית הייתה המורה הכי מבוגרת בבית הספר בת 83 אני די בטוח שראיתי אותה בסרט ג'רסיק פארק היא התחילה את השיעור וישר אחד הילדים התחיל לשיק שלומית בונה סוכה שלומית מאוד זקנה כל הילדים צחקו והיא פשוט עזבה את הכיתה וככה נגמר יום בית ספר הקצר בעולם חזרתי הביתה וישר הלכתי למחשב ישבתי בחשב ושיחקתי עד הערב הערב הגיעה והחלטתי לצאת החוצה לשחק כדורסל הלכתי לשחק וראיתי שם את יונתן משחק לבד עצוב הוא היה נראה הלכתי לכיוון שלו והוא פשוט רץ משם שיחקתי קצת ואז חזרתי שמעתי את אבא שלי ואמא שלי מדברים שמעתי אות אומרים מסכן יונתן אבא שלו חולה ממש ידעת את זה אבא שלי אמר לאמא שלי לא לא ידעתי מסכן אמא שלי אמרה ואז הבנתי למה יונתן תעלם ממני הוא עצוב ובודד הלכתי למיטה וככה נגמר היום שלי בהרגשה של עצב כלפיי יונתן ואביו

זהר רובין ט6

# data[].attributes.body
קמתי בבוקר ב5:00, הכנתי קפה, לחם אחד לאכול באותו רגע ועוד לחם לקחת לעבודה אחרי זה התלבשתי ושמתי נעליים ב6:00 יצאתי מהבית ונסעתי באופניים לעבודה. כשהגעתי, ב6:25, הגיע אליי אחד הפועלים באתר ואמר לי שהפסיקו את הבנייה של אותו בניין שעבדנו בו כבר כמעט חצי שנה. קצת הופתעתי ושאלתי אותו אם פשוט פתאום החליטו שהפסיקו או שמשהו מסויים קרה. הוא לא ידע ואמר שלדעתו אנחנו (החברת בנייה שבה אני עובד) עברנו למקום אחר. הוצאתי את הטלפון מהכיס וכתבתי הודעה למי שהיה אחראי עלינו בזמן הבנייה. אחרי בערך 6-7 דקות הוא רשם לי מיקום אחר להגיע אליו ואמר לי לבוא לשם ״עובדים היום עד מאוחר״. נסעתי למקום הזה עם האופניים, המקום היה עוד 20 דקות לכיוון שמרחיק אותי מהבית שלי. כשהגעתי התחלנו לתכנן ולקבוע הכל כי זה מה שתמיד עושים ביום הראשון של הבנייה. כבר הגיעה השעה 20:30 ושאלתי את האחראי על הבנייה אם אני יכול לצאת היום קצת מוקדם כי הייתי עייף נורא ומבולבל מכל השינוי הזה. הוא הסכים. עליתי על האופניים ויצאתי הביתה. הנסיעה חזרה לקחה לי בערך 50 דקות כך שהגעתי הביתה כמעט ב21:30 עייף ומבולבל. התקלחתי והחלפתי בגדים, אכלתי משהו קטן, והתיישבתי בחדר שלי. הסתכלתי בטלפון וראיתי שקורים כל כך הרבה דברים בעולם ושפרצה איזה מלחמה או משהו בישראל. לא כל כך היה לי אכפת, רק רציתי כבר לישון ולשכוח מהיום המעייף הזה.
דין

# data[].attributes.body
אלי, גבר בן 25 שחי את חייו לבד בדירה שהרגע עבר אליה אחרי שחסך מספיק.
בלילה אחד קיבל שיחה מצהל, ביקשו ממנו לעלות על מדים ולהגיע לבסיס הקרוב כדי להתכונן ללהכנס לעזה. זה היה קשה עבורו להשאיר את המשפחה מאחור בלי לראות אותה,אבל לא הייתה ברירה. בחשש רב אלי התחיל לנסוע לבסיס, שהגיע ראה אנשים בדיוק כמהו. גיל דומה וחשש גדול בעינהם, הם יצאו לעזה וההמשך קורא עכשיו...

אופק ח6

# data[].attributes.body
7.10.2023
יום שבת בבוקר, קמתי בצפון כי נסענו לטיול עם חברים.
הכל היה רגיל, קמתי צחצחת שיניים שטפתי פנים, סידרתי את המיטה, התלבשתי בבגדים לטיול, שמתי נעליים ויצאתי החוצה.
אבל לא חשבתי שאני אראה את מה שראיתי.
הייתי שם לבד, לא היה אף אחד חוץ ממני,הייתי מבולבלת ולא הבנתי מה קורה ואיפה כולם, לאן הם הלכו ומה אני אמורה לעשות עכשיו לבד.
נכנסתי לחדר ולקחתי את הטלפון שלי וצילצלתי לאמא שלי לשאול אכן הם.
התקשרתי והתקשרתי אך לא קיבלתי תשובה.
אמא לא ענתה אז ניסיתי את אבא שגם הוא לא ענה, ואז התחלתי להילחץ משהו רע קרה.
לא ידעתי מה לעשות, לאן ללכת, אם מי לדבר, או מה אני אמורה לעשות לבד,
אבל בעיקר דאגתי לאן הוריי הלכו?
פתאום שמעתי מישהו קורא בשם שלי, הסתכלתי ימינה ושמאלה אך לא היה אף אחד אז עצמתי עיניים ושפתחתי אותן ראיתי את אבא שלי עם מבט מודאג.
הוא הסביר שחלמתי חלום רע ושהכל בסדר.
זה באמת היה חלום רע שלא הייתי רוצה לחוות אותו במציאות.

ליבי דננברג ט6

# data[].attributes.body
ליפני חמישה ימים נסעתי ללונדון ללימודים , והיום בבוקר קמתי ופתחתי את הטלפון וראיתי ידיעה מזעזעת שפרצה בישראל מלחמה … קודם כל התקשרתי לכל הקרובים שלי לשאול אם הם בסדר ומה קורה , והם סיפרו לי שיש אזעקות בכל הארץ ושזה לא עוד מבצע קטן זאת מלחמה גדולה וקשה .

אמרתי להם שאני מקווה שזה יגמר מהר ואני דואגת להם מאוד ו שיעדכנו אותי מה קורה .

אחרי כמה שעות שחזרתי מאוניברסיטה לדירה התקשרתי שוב למשפחה והם סיפרו שהמצב הידרדר ויש חטופים והרוגיםורובם ילדים , תינוקות וקשישים . ושהמצב כל-כך נורא שאחי הקטן צריך ללכת למילואים …

אלה לוי ח6

# data[].attributes.body
קמתי היום בבוקר לטילים. פתחתי את חדשות והודיעו שיש מלחמה. קיבלתי שיחת טלפון מהיחידה וביקשו ממני לצאת למילואים. תוך שעה הגיע אוטו צבע גדול עם שישה חיילים אחרים ומפקד. נסענו ארבעים דקות והגענו לגבול. ומה שקרה שם אני לא יכול לכתוב. אני רק לא חושב שאני אהיה בסדר בזמן הקרוב

# data[].attributes.headline
יום ראשון במלחמה

# data[].attributes.subject
יום ראשון במלחמה

# data[].attributes.body
זה היה יום שבת עוד לפני שפרצה המלחמה אני והמשפחה שלי החלטנו לצאת לטייל בצפון, זה היה אני ההורים שלי ואחי הקטן. יש לי עוד אח ואחות אבל הם היו צריכים לעבוד באותו יום. קמנו בארבע ולצי בבוקר כדים לא להיתקע בפקקים היינו באותו בחמש. התחלנו לנסוע ואני נרדמתי מיד שמתי חולצה ספר על ראשי שמתי אוזניות ונרדמתי. התעוררתי כשעצרנו בתחנת דלק ואמא ואחי הקטן הלכו לשירותים, וכשהם חזרו אבי פתח את ה-ynet וראה שעזה שלחה מתח טילים לעבר מדינת ישראל התייעצנו והחלטנו להמשיך לטייל כי לא היה לנו מה לעשות חוץ מלהמשיך לטייל כי דיברנו אם המשפחה שלנו בתל אביב והם אמרו שהם בסדר. וגם באותו זמן לא ידענו שהתחלה המלחמה המשכנו לנסוע לעבר המסלול שרצינו לטייל בוא ובדיוק כשהגנו למסלול אני קיבלתי שיחה מהמפקד שלי. הוא אמר לי שאני צריך לחזור לבסיס כי עזה פתחה במלחמה עם ישראל. אז נסענו חזרה הביתה ודווקא הפעם לא נרדמתי שזה מוזר כי בדרך כלל אני תמיד נרדם בנסיעות, אחי הקטן אומר שהוא מקנא ביכולת הזאת, למרות שהפעם הוא נרדם בנסיעה חוזר. הגענו הביתה המפקד שלי אמר לי שהוא יבוא לאסוף אותי ושניסע ביחד לבסיס. וזה מה שקרה, המפקד שלי התקשר אלי אמר לי שהוא באוטו מתחת לבית שלי ואמר לי לרדת. לפני שירדתי אמרתי שלופ למשפחה שלי ונתתי חיבוק לכל אחד מהם, אפילו לאחי ואחותי שנשארו בבית הם בסוף לא הלכו לעבוד, ולאחי הקטן חיבקתי פעמיים כי הוא דאג לי. בסוף הגעי לבסיס נרדמתי בדרך ונדע עוד מחר.

מאת יואב פפר

# data[].attributes.body
עמית הוא חייל בן 19 שמתגורר בתל אביב עמיתי משרת בגולני

בשעה שמונה בבוקר  וקפצתי לדרום בלי לדעת מה קורה הגעתי לבסיס צבאי בדרום עם חברי לקבוצה והמפקד שלנו התחיללהסביר לנו מה קורה פחות או יותר תוך 10 דקות כבר הינו על ציוד ועלינו לרכבים יש חדירת מחבלים לכ5 ישובים בדרוםאותי שמו ביחד שני חבריי בעוטף עזה ביחד עם עוד חיילים שלא הכרתי הינו על הגבול כל החיילים עד שלא נתנו לנו אישורלהכנס לא נכנסו אנחנו כולם מכחים לאישור ולפתע שלושה מחבלים חמושים מחזקים שני ילדים אני חושב בסביבת גיל 12 מחזקים אותם אנחנו הינו במיסותור כמובן לקחתי את הרובה ויריתי 6 כדורים נטרלתי מחבל אחד ומחבל שני פגיע בידהמחבל השלישי התחיל לרוץ ואותו כבר אבדנו את הילדים שמנו באיזה בית עם משפחה ששמרו מחוץ לבית חיילים  קיבלנואישור להכנס נכנסו מה שאני רואה מול עייני זה מזעזע מלא אנשים ירוים על הכביש אני דאגתי להעביר את אנשים שעודחיים לבית מוגן כל המראות שראינו מזעזעים בסרט לא רואים ככה. יש לי איזה תמונה חרוטה בראש על שני הורים שכבר לאאיתנו ושני ילדים שגם לא איתנו לא אמנתי שהמצב כל כך גרועה

את הגופות אשרנו בבתים ורק הוצאתי א המשפחות שבחיים

הגענו לבית אחרון שכבר שם כולם היו מתים כולל כלבים

בתור חייל לא אמנתי שזה מה שאני יזכה לראות

נוגה בוחבוט

# data[].attributes.headline
יומן יקר עבר עלי שבו

# data[].attributes.body
יומן יקר עבר עלי שבוע מוזר לחלוטין. אני יהודי בן 17 שגר בניו יורק יש לי משפחה בישראל שאני דואג לה המון אך אינני יודע איך להביע את את עצמי  בבית הספר אני מרגיש שכולם שם אינם מודעים בכלל למה שקורה בישראל אני חושב שאני אלך לדבר עם המנהל מפני שלדעתי הנושא כול כך חשוב ואם המורים יעבירו שיעור לעבר התלמידים לגבי נושא המלחמה אולי התלמידים יהיו יותר מודעים למצב ואפילו יעבירו את המידע אל שאר העולם. עידכון: דיברתי עם המנהל הוא היסס ואמר שהוא יחשוב על זה יום למחרת אני חוזר לכיתה שלי ואני רואה   "free palestine" שעל הלוח כתוב באותיות גדולות
מסתבר שהמנהל לא אוהד את הדעה שלי והוא העביר שיעור לכל להבית ספר על המלחמה עם דעתו

אדם פדר

# data[].attributes.headline
כפה בעזה(יואל קריבושפוב)ט6

# data[].attributes.subject
כפה בעזה(יואל קריבושפוב)ט6

# data[].attributes.body
יום אחד משהו בעזה החלית לשתות טיפה כפה אבל פתאום הוא מתחיל לשמוע שמואות על זה שהחמס  הולכים לתקוף את ישראל ביום הראשון הוא חשב שזה סתם שמועות וזה לא היתפרסם כל כך ולא כולם דיברו על זה אבל הרבה שמעו את השמועה.
ביום השני הוא חשב לו בבוקר בדירה שלו לבד מה לגבי השמועה הזאת שהוא שמעה אתמול , הוא המשיך עם היום שלו והגיעה לעבודה שלו שם הוא עבד בתור בונה ובין האפסקות  הוא דיבר עם חברים שלו בשתה כפה אבל אחד מהחברים שלו החלית לדבר על זה שהחמס מתקונן לתקוף את ישראל והם סיפרו לא שכבר כל עזה יודעת את השמוע בכבר כולם מתחילים לחשוב שזאת לא שמועה ואם זה הוא גמר את העבוד שלא להיום ובנה כומה אחד בבנין עם חבריו בבוקרלמחרת הוא מתאורר ב  6:00 ומתחיל להתקונן לעבודה שלו שמתחילה ב-7:00 אבל בדרת לעבודה ב6:30 הוא שומעה הזעקה ושם אומרים שברגע זה אנו תוקפית את ישראל וכדי להיות במרחב מוגן כל היום כי אחרת אולי טיל יפול אליכם או באזור הכרוב אליכם ואתם יכולים להיפגע.
ברגע שהוא שמעה את מה שאמרו הוא חשב לאצמו בפאניקה אני בחצי מהדרת מהבית ואיך אני אמור להגיע הביתה הוא בודק את הפאלפון שלו ומגלע שבקבוצת הוואצאפ שלו ושל החברים שלו מהעבודה הודיעו שלא יהיה באותו היום עבודה ואיך צרוך להגיע לעבודה .
ברגע זה הוא מבין שהוא צריך למהר הביתה כי במצע העיר לא ביתיחותי בריצה לקיוון הבית שלא הוא מגיע הביתה ולוקח דברחים למחיה כדי לשרוד כמה ימים באזור המוגן .
כאבור יום הוא שומעה שישראל התחילה מלחמה עם עזה (חמס) והוא החלית לעבור למקום יותר בתיחותי כי במקום המוגן שלו לא תיהיה אופציה לשרוד במיקרא עם טיל חזק יפגע בו והוא מחלית לצאת החוצה והוא שם לב שזורקים פלירים מהשמים שמריך ללכת לקיוון ה-
(נגמר הזמן)

# data[].attributes.body
דף מיומנו של חייל שנפל בשדה הקרב.

הנה אני חוצה את גבולות ישראל. על מנת לשחרר שבויים אני נרגש ומתוח כי זאת הפעולה הראשונה שלי מחוץ לגבולות ישראל טוב אנחנו יוצאים לדרכנו אחל לי בהצלחה. נכנסנו אל תוך האש שם חברי הטוב יאיר חטף כדור לבטן. טיפלנו בו בכל יכולתנו אבל איבדנו אותו אנחנו ממשיכים אל תוך האש בעודנו מסתערים על הכפרים והישובים אנו מנסים למצוא שבויים ונעדרים אני מגיע לאחד האזרחים דופק לו כדור לרגל מכה אותו וצועק איפה אתם שמים את השבויים? הוא מחייך חיוך זדוני. אני מכה אותו חזק יותר הוא נופל.  ראיתי את היחידה אוספת מספר אנשים שיערתי שהם החטופים קמתי רצתי לעבר המפקד שלי עד שילד לא יותר מבן 15 דקר אותי בגבי המשכתי לרוץ בעודי מדמם הגעתי לטנקים ראיתי את כל המשפחות שהצלנו שמחתי בליבי אך ידעתי שסופי קרב ובא הגענו חזרה לגבול ישראל הביאו אותי לבית החולים ושם מצאתי את סופי בלב שלם שעשיתי את חלקי בעולם עליתי לגן העדן.

שלו

# data[].attributes.body
יומני היקר

היום יום ראשון היום הכי גרוע בשבוע.
התחלתי את היום שלי בש בבוקר עם האנגאובר מהמסיבה של אתמול אז לחצתי על נודניק 48 פעמים עוד שעבר 4 שעות אז קמתי בעשר התארגנתי מהר לעבודה שאני מאחר לה, הגעתי ב12:23  כדי לגלות שמפטרים אותי הגעתי הביתה והזמנתי קארי הודי .
עוד יום ראשון .
אדם ה

# data[].attributes.body
קמתי בבוקר בהתרגשות שיא צחצחתי שיניים ואכלתי ארוחת בוקר ויצאתי לדרכי בשעה 13:00 עשיתי את דרכי לאוטובוס ולפתע הקו לא הגיע בזמן אז הייתי צריך לרוץ 700 מטרים ולאחר חצי שעה הגיע האוטובוס ולאחר 40 דקות של נסיעה הגעתי להיכל שלמה בתל אביב.שהגעתי להיכל נדהמתי למראה עיני הבחנתי במאות שוטרים שבאו לאבטח את אירוע הדרבי של תל אביב בכדורסל לאחר מכן התקדמתי אל חבריי שעמדו בתור ושאלתי אותם לא יש כל כך הרבה שוטרים ולמה לא נכנסים הם  אמרו שהמשטרה לא נותנת להיכנס בלי תעודת זהות ולסוף כולם נשארו בחוץ ואז חזרתי לחולון ברכבת.
אדריאן

# data[].attributes.body
היה בוקר רגיל ביום שבת , קמתי עם הבנות והכל היה בסדר, אבל אז הגיעו הודעות בקבוצה של הקיבוץ שיש טילים, חשבתי שזה סתם עוד טילים ושהכל יהיה בסדר, נכנסתי לממד עם הבנות וארמתי להן שהכל יהיה בסדר ולא להילחץ,הודיעו בקבוצה שיש חדירה של מחבלים, וכתבו שיש בתים שפרצו להם לבית, שמעתי שמחבלים נכנסית לבית שלי, ושוברים דברים והורסים תבית , יצאתי מהממד ואמרתי לבנות שעם הן שומעות יריות לא להילחץ ושהכל בסדר , יצאתי ויריתי המחבל שהיה מטר ממני ראיתי עוד שני מחבלים אבל ברגע שהם שמכו את היריות הם ברחו, אני בתור אבא שאמר לבנות שלו והבטחתי להן בחיים  לא יהיה דבר כזה בארץ ישראל.
נעם לשם ט6

# data[].attributes.headline
שבוע מלחמה של מיכל

# data[].attributes.subject
שבוע מלחמה של מיכל

# data[].attributes.body
מיכל היא תלמידה בגימנסיה הרצליה, ולומדת בתל אביב. בסוף השבוע האחרון התחילה מלחמה בישראל והיא התחילה לדאוג מאוד, ויותר מהרגיל בגלל שאח שלה משרת בצבא השנה והוא חייל בדרום הארץ, אך היא קצת נרגעה שאמרו לה שהוא בשישי שבת עכשיו. היא ניסתה להיתקשר אליו, אבל הוא לא ענה היא פתחה חדשות וגילתה על המסיבת טבע שהייתה. זה לא כל כך היה לה אכפת כי אח שלה לא היה קשור לזה. הגיע הצהריים, והיא וכל משפחתה ניסו שוב ושוב להתקשר לאח שלה. אך לא היה תשובה, היא המשיכה לראות חדשות היא חשבת שאולי היא תמצא משהו. בסביבות הערב המוקדם אמא שלה נכנסה לחדר שלה, עם עניים אדומות, שנראו מלאות בכאב והתפרקה על מיטתה של מיכל. מיכל לא הבינה מה קורה ובמלמולים, אמא שלה הסבירה לה שהיא מצאה סרטון של אח שלה מנסה לברוח מהמסיבת טבע בדרום, אבל שתפסו אותו, ואיך שכמה מחבלים פלסטחנים העלו לעמוד טיק טוק שלו סרטון שלהם, צוחקים עליו, מרביצים לו, ומתעללים בו. מיכל רצתה להיתאבד באותו הרגע . היא הרגישה שכל העולם פתאום נהיה שחור ושהיא כלואה בתוכו ולא יכולה לצאת הם התקשרו למשטרה ניסו לברר מה יוכלו לעשות בלי שיפגעו בו המשטרה אמרה להם לכו לישון ככה נמוכת לעבוד בשקט בלי הפרעות באותו הלילה מיכל ניסתה ללכת לישון כמו שאמרו לה אבל לא יכלה לא יכלה לשוב על משהו אחר חוץ מאח שלה היא קמה מהמיטה לכיוון המטבח לכוס מים וראתה את אמא שלה יושבת ובוכה בשולחן מיכל הצטרפה אליה

דריה גרוסוסר

# data[].attributes.body
יום ראשון קמתי בעשה 12 וקצת ,הבנתי שעוד פעם לא היתעוררתי מהשעון מעורר ושאני הולכת לאחר לשיעור מטמתיקה אבל הפעם לא מיהרתי להתארגן חשבתי שעדיף לי כבר לוותר ולא להגיע בכלל . התלבשתי שטפתי פנים ויצאתי לבית הספר, עליתי על האוטובוס אבל משהו הרגיש לי מוזר , שונה כזה
האוטובוס היה ריק  לגמרי לרוב האוטובוס מלא באנשים ורעש.
לא חשבתי על זה יותר מדי,כעבור 14 דקות הגעתי לבית הספר ונכנסתי אבל הייתי מופתעת שלא ראיתי את השומר ברוך שכל בוקר מברך אותי בבבוקר טוב  , אולי הוא יצא לסיבוב קצר חשבתי לעצמי, נכנסתי ליבת הסםר עליתי עד לקומה השלישית כי היה לי שיעור מדעים. כל הבית ספר היה ריק לא נשמה אחת אפילו, כנראה כי כל הכיתות עדיין לומדות חשבתי לעצמי. נכנסתי לכיתה שלי אבל הייתי מופתעת לגלות שהיא ריקה ,עברתי בין כל הכיתות אך כולן היו ריקות, יצאתי מבית הספר אל הרחוב המרכזי שתמיד יש מכוניות בפקק עם נהגים כועסים אבל לא היה איש אפילו לא אחד הייתי לגמרי לבד.
פתאום אני שומעת קול חזק צועק רומי רומי ואז אני מתעוררת. כל זה היה סתם חלום רע
אני קמה ומבינה שאני כבר מאחרת למטמתיקה.

נגה כהן

# data[].attributes.body
אריק הוא חייל בצה״ל שגר במרכז תל אביב ויום אחד הוא התעורר לשמע אזעקה ומיד התקשר אל אמא שלו המתגוררת ביחד עם אביו ועם אחותו הקטנה באשקלון. הוא חייג לאמא שלו והיא ענתה לו בבכי ואמרה ״אריק חמוד אתה לא מבין מה קורה אצלנו באשקלון״ היא לקחה נשימה עמוקה והמשיכה ״מחבלים פרצו לבית שלנו ואבא שלך ירה בהם בעזרת האקדח שלו של מקרי החירום״ אריק נבהל ושאל ״כולכם בסדר עכשיו״ היא ענתה לו ״אני ואחותך בסדר אבל אחד המחבלים ערה לאבא שלך ברגל ואנחנו בדרך לבית החולים עכשיו״ אריק נלחץ ואמר ״אני עכשיו יוצא עליכם״ ואז אימו אמרה ״אריק אל תעשה את זה זה מסוכן לצאת לפה אנחנו נוסעים עם האזעקות כי זה מצב חירום אבל זה מסוכן מאו-״ לפני שאמא של ארין סיימה להשלים את המשפט אריק קיבל שיחה מהמוקדנית של הצבא והוא אמר לאמא שלו שהוא חייב לענות למוקדנית וניתק לאמא המוקדנית נשמעה בהיסטריה ואמרה לאריק ״אריק אתה חייב לבוא להתייצב בבסיס בהקדם האפשרי״ אריק שאל אותה ״מה קרה למה את בהיסטריה כל כך?״ היא ענתה לו ״מחבלים פרצו לישראל ועושים פיגועים בכל רחבי הארץ!!״ אריק אמר לה שהוא יגיע תוך 20 דקות והתקשר שוב לאמא שלו, אמא שלו לא ענתה לו והוא אמר לעצמו שבטח הם הגיעו לבית החולים ושהיא תחזור אליו מאוחר יותר. ברגע שאריק הגיע אל הבסיס החבר הכי טוב שלו אלון לקח אותו הצידה ואמר לו ״אריק פתחת טלגרם לאחרונה?״ אריק ענה לו ״את האמת שלא יצא לי עם כל הלחץ היום״ אריק נאנח הוציא את הטלפון מהכיס שלו ופתח טלגרם בזמן שזה נטען אריק אמר ״זה לא הזמן מחכים לנו אנחנו חייבים ללכת״ אלון ענה לו ״אתה צריך לראות את זה״ הוא הראה לו תמונה ובתמונה ראו את הגופה של אבא שלו ובתמונה השניה רואים את אמא שלו ואחותו הקטנה מחובקות כשמחבל מכוון לראש שלהן אקדח ועושה פוזה לתמונה. באותו הרגע אריק התחיל לבכות ואלון אמר לו ״הכל בסדר הכל יהיה בסדר יחלצו אותן״ אריק התמוטט וכאן נגמר הסיפור שלנו.
מיקה בירן ט׳6

# data[].attributes.body
הימים האחרונים נורא קשים לי.אני גר בדרום הארץ בקיבוץ סופה שבעוטף עזה ביום שישי בערב התארגנתי עם חמשת חבריי הטובים ניסים, דוד, נועם, יצחק ואבי למסיבה בנובה והכל היה מושלם הגנו למסיבה עם הרכב שלי והיה ממש כיף עד שפתאום ניסים וצחי(יצחק)שמעו צרחות וראינו מלא אנשים רצים לכל מקום מסתור אפשרי דוד שאל אישה צעירה לא הייתי נותן יותר משלושים וגילה שיש טילים, בגלל אנחנו גרים בעוטף לא נלחצנו היינו רגילים לסיטואציה בגלל שכמעט כל יום יש אזעקה בסופה אז אנחנו רגילים. אחרי כמה דקות שמענו בומים הייתי בטוח שזה הטילים אבל טעיתי בענק זה היה יריות של מחבלים! רצתי מהר למיקרופון הכי קרוב שראיתי ואמרתי רוצו כאילו החיים שלכם תלויים בזה תוך חמש דקות חצי מהאנשים שהיו במסיבה נרצחו לי מול העניים כולל שניים מהחברים שלי אבי ונועם ראיתי את גופותיהם של שניים מחבריי הילדות שלי האנשים הכי קרובים אליי נרצחו לי מול העיניים. למזלו של ניסים הוא הצליח לברוח מהמקום ולהסתתר בסופו של דבר הוא הגיע לקיבוץ בבטחה אבל לי ולצחי לא היה הרבה מזל ונתפסנו על ידי מחבלים ונלקחנו לעזה עם עשרים ושבע אנשים מהמסיבה לא יכלנו להראות שום סימן חיים ונחשבנו כנעדרים בשלב הזה ההורים שלי בטוח דאגו לי והיו בטוחים שאני מת כי המשפחות של נועם ואבי קיבלו את הבשורה הנוראה מכל שהבנים לשתי המשפחות מתים וההורים שלי ידעו שהייתי איתם.אחרי שעתיים ראיתי מחבלים מצלמים סרטון אז צחי ואני רצנו כדי להיות בסרטון ולתת תקווה למשפחות שלנו שאנחנו בחיים. בזמן הזה ניסים שהצליח לברוח הגיע לקיבוץ עלה על מדים ורץ להילחם ביחידת דובדבן. הסרטון שהמחבלים צילמו עוד לא הגיע למשפחות אז אבא שלי ואחי יצאו לחפש אותי במקום של המסיבה זה ידוע שלמשפחה שלי אין מזל כמו שאני נתקלתי במחבלים גם הם והמחבלים הרגו אותם והביאו אותם לעזה למקום שבו הייתי חטוף ומולנו הם שמו את הגופות ישר זיהיתי, ישר הבנתי שאבא שלי ואחי מתים ביום אחד בודד הם פירקו את המשפחה שלי אמא שלי בבית עם אחותי הקטנה אבא שלי ואחי מתים ואני חטוף אחרי היום הזה המשפחה שלי בחיים לא תחזור למה שהיא הייתה לפני המלחמה.

מיקה לייב ט׳6

# data[].attributes.body
התעוררתי לקול הזעקה. עברו שלושה ימים מאז ההזעקה הראשונה, והמלחמה ממשיכה בלי סימנים לסופה. יצאתי עם משפחתי למקלט, עדיין מנומנם. כאן באשקלון, זמן התגובה קצר מאוד והבומים נשמעים כמעט מיד. לאורך השנים כבר התרגלנו למקרים כאלה, אבל תמיד יש חשש, לא משנה כמה פעמים כבר היינו במצב הזה. כשחזרנו לדירה, קראתי מהספר שלי כדי להסיח את דעתי מהמלחמה. במצבים כאלה כל רעש נשמע כמו הזעקה: צלצול של מכונית, שריקה ולפעמים סתם מדמיינים בראש. כל כמה שעות בטלוויזיה שתמיד דלוקה בסלון מופיעה התרעה מפיקוד העורף על רקטות שנורות על אזורים שונים בארץ. דילגנו על ארוחת הבוקר. אנחנו לא מרבים לקנות אוכל עכשיו, מהחשש שתהיה הזעקה כשנהיה בחוץ. בחדשות בדיוק הודיעו שמספר הנהרגים בישראל עבר את ה500. הפעם האחרונה שהיתה מלחמה בסדר גודל כזה, עוד לא הייתי בחיים. החלטתי להפסיק לצפות בחדשות כי אין בזה תועלת. סיימתי את הספר שלי, ולא ידעתי מה לעשות עכשיו. בינתיים אין לנו בית ספר בזום, ובינתיים אנחנו משתעממים. החלטתי לנמנם, כי כישנים אי אפשר לדאוג. התקשרתי להירדם, וצליל ההזעקה צלצל בראשי. כשהתעוררתי, אינסטינקטיבית בדקתי את החדשות. אין חדשות טובות. בארוחת הצהריים ניסינו לדבר על דברים מדכאים פחות, אבל פשוט לא קרה בארץ כלום, רק מלחמה. אז שיחקנו ארץ עיר. כשעמדנו לסיים את האוכל, נשמעה הזעקה. אחרי שרצנו למקלט המשכנו את המשחק, שעזר להפיג את המתח. כשנכנסנו חזרה הביתה, שיחקתי במחשב עם חברים שלי. כשלא פוגשים אותם בבית ספר, זה מה שיש. לא ניצחנו הרבה, אבל דיברנו וצחקנו ולא חשבנו על המצב או על חדשות. לבסוף זה היה זמן לארוחת ערב. בארוחה, אמא אמרה מתכננים להתחיל בלמידה בזום. שמחתי, כי כשאין כלום לעשות חוץ מלהשתעמם ולדאוג, גם בית ספר זה טוב. אחרי הארוחה התכוננתי לשינה ונכסתי למיטה. רציתי לקרוא קצת כדי להרגע, אבל נזכרתי שסיימתי את הספר בבוקר. באכזבה קלה התכסיתי בשמיכה ונשאתי תפילה שהדבר הבא שאשמע כשאתעורר לא יהיה הזעקה נוספת.

איתן עופר