# data[].attributes.body
· Presumpció d’heterosexualitat

· Invisibilitat de la diversitat sexual

· Normalització de l’homofòbia

· Contagi de l’estigma

· Insults per expressió de gènere

· Falta de referents positius. Por professorat lgtb

· Homofòbia interioritzada

· Absència suport familiar

· Temor que la denúncia visibilitze l’orientació

· Invisibilitat del lesbianisme

# data[].attributes.body
· Falta de formació del professorat
· Acció educativa individualitzada
· Educació sexual precària

# data[].attributes.body
Zoe ha dit...

/.../ Pense que les lesbianes o els Gays no són més que persones normals i corrents i que no hem de tractar-los d’una forma diferent pel sexe que han elegit per a viure i ser feliços. Crec que són persones normals; més o menys enèrgics, graciosos, sonsos, guanyadors, perdedors, àgils, forts, febles, guapos, lletjos... però de totes formes, persones.

Les persones que són homòfobes, des del meu punt de vista, són persones que, o són roines, o no tenen vida pròpia, i en lloc de ficar-se amb l’elecció sexual de la gent que els envolta, haurien de preocupar-se per la seva vida, les seves coses o buscar una forma
d’entretindre’s sense fer-li mal o ridiculitzar a cap persona.

Estem en “ple segle XXI” i no crec que a estes altures de la vida, amb tot el que hem viscut els humans, hagem d’estar així perquè no és que estem anant cap arrere, sinó que no estem avançant...

Rosa Sanchis Caudet, (professora de valencià, la meva tutora, i creadora d’aquest blog) és una persona que té molt clar com es la seva vida i quines coses estan correctes a dir i quines no. Ella diu: “No m’estic exhibint més que una persona hetero quan em parla del que fa amb la seua dona o el seu nóvio. La diferència és que, si jo ho dic, estic sortint de l’armari i parlant de la meua vida privada i una persona hetero, no.” I jo pense que té molta raó perquè es veritat que si algú et conta una cosa o et reclama un consell i tu li vols contar una anècdota pròpia, per què no ho pots fer per ser homosexual? Reflexioneu... Zoe! 8 de maig de 2011 15:42

Luciieta i Lauureta :) ♥ ha dit...

Hola, som Lucia i Laura de 1er A /.../ Pensem que perquè una persona siga homosexual no passa res, no has de fer males cares ni distanciar-te. Moltes vegades, si uns pares tenen una filla homosexual s’avergonyixen o l’oculten, i no haurien d’armar tant d’escàndol per una cosa de gust sexual que és molt natural. No és roí ni cruel, molts pares, especialment els homes, s’ho prenen malament i s’enfaden amb ells. A nosaltres no ens importa gens que la nostra professora Rosa siga homosexual, no li fiquem males cares, ni ens avergonyim i la tractem igual que als heterosexuals. 4 de maig de 2011 13:53

# data[].attributes.body
Valencià: llengua i literatura

Tutoria

Optatives

Blog karícies

Vesprada Diversa

Equip de Mediació

Perspectiva de gènere i de diversitat

Formació del professorat

Blog Els punys no parlen

Grup Stop Diverfòbia

# data[].attributes.body
Entrada de karicies Regals!

A la fàbrica de Playmòbils tot el món ha d’eixir rosa o blau i, si hi ha alguna barreja de colors, és qualificada d’error. Al segon vídeo, el xiquet i la xiqueta tenen desitjos que no poden acomplir perquè una mà poderosa decideix per ells. Som realment lliures?

Després de la xarrada que ens han regalat aquest matí els meus exalumnes Miquel i Cristian i el sociòleg Miquel Missé, estic convençuda que, si no som més lliures, almenys sí que som més savis. I les persones sàvies no solament pregunten (estàs operat?, tens nòvia?, et pots fer un penis tan gran com vulgues?) sinó que també, i sobretot, s’interroguen: Per què no pot un xic donar una abraçada a un altre i fer-li dues besades sense que això signifique que és poc home o homosexual? Un és un home només si té un penis d’una determinada grandària? Per què tinc la necessitat d’insultar les persones diferents? Què em passa? De què tinc por? Podem escapar realment del binarisme, de les etiquetes o del què diran? ¿D’on podem traure la força que ens apodere i ens permeta lluir tots els colors de l’arc de sant Martí -i no solament el blau o el rosa?

Miquel Missé ens deia que l’escola i l’institut haurien de ser espais de seguretat on la diversitat fóra, no sols tolerada, sinó potenciada. Però, malauradament, els insults (maricó, guarra, tortillera...) i la violència són habituals en els centres i, de vegades, vénen també del professorat, tal com Cristian contava amb exquisidesa.

Després, Miquel Tabuenca reivindicava l’orgull de dir alt i clar que l’homosexualitat és, simplement, una circumstància i que són intolerables les actituds cromanyòniques (amb perdó dels i de les cromanyones, que potser eren d’allò més diverses). I com apuntava Pepa, la professora de Matemàtiques, no podem deixar de criticar que els accents i els polinomis ocupen tot el temps de l'escola, i que no queda espai per a la vida. Tanmateix, com a profe que sóc, tinc els mitjans per a intentar, almenys, que el meu alumnat siga un poquet més savi emocionalment i també puc propiciar espais per a l’apoderament.

Hui hem volgut vestir de gala el saló d’actes de l'IES Isabel de Villena per a donar veu a tres persones fantàstiques i valentes. És un present que els devia l’institut per no haver sigut un espai tan segur deuria, i la sort és que finalment s’ha convertit en un regal per a les persones que escoltàvem.

(PD: Hui és el dia mundial contra la síndrome de Down. Escolta a Verònica, lesbiana i Down, en aquesta entrevista de ràdio)

# data[].attributes.body
Com ser divers a l'institut, a la família, al barri... Estratègies de supervivència, de resistència i de lluita"

# data[].attributes.attachment_link.description
Bloc d'educació afectivosexual de Rosa Sanchis Caudet. IES Isabel de Villena (València)

# data[].attributes.attachment_link.description
Ɵ T'han insultat alguna vegada per no comportar-te (o ser) com se suposa que ho ha de fer un xic o una xica? Maricó, guarra, marimatxo, foca, gordo, travelo... Ɵ Has sentit alguna vegada que no encaixaves? Ɵ Has maleït en alguna ocasió no ser com les altres persones?

# data[].attributes.body
Helena ha dit... a Transgèneres

Hola a tothom :)
En referència al documental de "Drag Kings" que hem vist a classe, haig de dir que m'ha agradat perquè mai havia sentit parlar d'elles. /.../ En aquest aspecte crec que s'ha d'explicar que no hi ha sols homes que es vesteixen com a dones sinó que també hi ha dones que es vesteixen com a homes. Mentre escric i rellegisc, m'he adonat que l’última oració escrita queda un poc estranya. Es pot dir que es vesteixen o que la seva manera de viure és de dona/home? Hi ha algunes dones al documental que quan actuen són homes, però que la resta del dia són dones. En canvi, la fotògrafa viu com a home. I no sé si dir LA fotògrafa o EL fotògraf! Estic confosa perquè no vull que es malinterpreti el comentari i que es pensi que jo sóc tancada de ment o que considero que això per als "Drag Kings" és tan sols diversió. I no és així. A més, a les pròximes classes d'Educació sexual podríem fer tallers de masculinitat o de "Drag Kings". Podríem fer com una taula d’aspectes que es consideren correctes per als homes i no per a les dones, i al revés. Pot arribar a ser molt interessant. És una espècie d'empatia. Posar-se a la pell dels altres.

I quant al tema de "marimacho", que per cert caldria buscar-li una equivalència per al català, crec que cal començar a solucionar aquests problemes. Jo ho consideraria una espècie de "bullying" perquè no es deixa llibertat a les xiques. Jo quan era petita, vestia roba del meu germà i durant molt de temps vaig vestir roba "de xic". Quina era la diferència? Doncs els colors, el tipus, etc. Jo tenia molts xandalls del meu germà. I haig de dir que no solc portar ni falda ni vestit perquè és massa gran la comoditat de portar vaquers. Ma mare em va deixar de comprar faldes perquè mai me les posava. Sort que ningú em va dir mai "marimacho", perquè per als xiquets és dur, és un tipus de repressió. /.../ Moltes gràcies. 13 d’abril de 2011

# data[].attributes.body
Jonah Mowry, un adolescent de 13 anys, va penjar aquest vídeo per a contar l’assetjament que patia.

# data[].attributes.attachment_link.description
Video con subtítulos de un chico atormentado por el Bullying, que tiene algo para contar. Video original en inglés: http://youtu.be/TdkNn3Ei-Lg Autor del video: BlahBlahBlah2145

# data[].attributes.body
Entrada de karicies: Transgèneres.

Una Drag King és una dona conscient de la teatralitat de la masculinitat que juga amb el gènere per a fer un espectacle en un club o en un escenari. Les Drag Kings que apareixen en Venus Boyz (Gabriel Baur, 2001) parodien els estereotips i les estratègies de poder masculines per a mostrar que la masculinitat és una representació on només es necessita maquillatge (uns pelets a la barba), capacitat d’observació i ganes d’experimentar.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El meu dia com a homosexual (xica, primer d'ESO, curs 2012-13)

Són les set i mitja del matí, m'alce del llit i em mire a l'espill. La veritat és que jo no em sent gens diferent: sóc una xica, no sóc marimatxo, a soles m'agraden les persones com jo! Em comence a vestir. Què em puc posar per a no semblar diferent? Em decidisc per una samarreta blava; crec que és una bona elecció i no vull ser criticada.

A mi m'agradaria cridar que sóc lesbiana però... amb aquesta societat és impossible. Em torne a mirar a l'espill i no em sent a gust amb mi mateixa. Jo vull expressar el que sent però no és gens fàcil. De totes formes, és que ja porte molt de temps ocultant-ho i hui serà el dia! Agafe la maquineta d'afaitar i em talle els cabells, em canvie de roba i sóc jo mateixa. Tinc l'autoestima més alta que totes les ximpleries que em puguen dir.

Arribe a l'institut i, només creuar per la porta, ja em diuen els primers "piropos", però no em molesten perquè tinc assumit el que sent i la meua resposta és: "Sí, i tu què, heterosexual?". Tots es queden bocabadats. Passa el matí i jo encara estic somrient i m'agrada sentir-me bé.

D'açò ja ha passat un temps. La gent em mira bé i ja no sóc estranya, i m'agrada. No em penedisc gens d'haver dit la meua condició sexual. Sóc normal!

I si fóra gai? (xic, primer d'ESO, curs 2012-13)

M'alce a les 7.30 per anar a l'infern, em rente la cara i les dents, em vist amb una roba que no siga molt de "maricó" per a vore si així deixen d'insultar-me i per a parèixer més masculí. Me'n vaig a l'institut a soles perquè ningú vol estar amb mi.

Al començament de les classes, abans que vinga el mestre, els insults estan servits: que si maricó, que si plumilla, que si invertida de mierda... Són tants dies d'insults que és com una rutina.

Després de tres hores de classe eternes, eixim al pati. El xic que m'agrada és un de tants que m'insulten i els seus insults són els que més m'afecten perquè ell m'agrada molt, però no accepta els gais i veig impossible poder solament aconseguir el seu respecte.

Encara no he eixit de l'armari ni pense fer-ho perquè no tinc cap ajuda. Això és un infern de vida.

Una vida homosexual (xica, primer d'ESO, curs 2012-13)

Quan m'alce pels matins, el primer que faig és vestir-me el més paregut a com ho fan les xiques normals, més que res perquè no es note que sóc diferent i que no descobrisquen que la meua manera d'opinar i els gustos són totalment antònims als de les altres.

M'agrada una xica i solament la meua millor amiga ho sap. Abans tenia una altra millor amiga, però quan li ho vaig contar, va deixar d'ajuntar-se amb mi per vergonya o per por que m'escomençara a agradar. Ara ja no parlem. La meua millor amiga actual ho sap i no li importa. Ella i jo ens portem de meravella encara que els nostres gustos siguen diferents.

Tinc por de contar-ho i que la gent es fique amb mi i sofrir bullying, per això no ho conte; no vull que em passe com amb la meua ex-millor amiga. Em sentiria molt malament.

A la xica que m'agrada la vaig conèixer a l'equip de futbol. Ens vàrem fer amigues de seguida i vàrem quedar molts dies com a amigues, però jo volia alguna cosa més que això. Abans de conèixer-la m'havien agradat sempre els xics, però quan la vaig conèixer vaig sentir una cosa especial i diferent, una sensació d'agradar.

No li ho he contat a ma mare per por que em mire estrany o s'estresse per tindre una filla homosexual.

Ara els meus dies són com abans, igual, però quan les meues altres amigues em pregunten qui m'agrada, jo conteste que m'agrada un xic. Eixe xic és la tapadora per no dir que realment m'agrada algú del mateix sexe. M'esperaré a ser més major per a eixir de l'armari, després de l'institut.

(No basada en la realitat)

Arribe a l'institut i en vore a eixe xic que tant m'agrada, note que hi ha una pressió que m'impedix estar amb ell. No puc deixar de pensar que mai podré estar amb ell.

Quan arribe a casa, li ho conte a la meua germana i em diu que em busque un xic millor, que no em mereix i que em farà molt de mal, però és impossible oblidar-me d'ell. I em diu que si no m'oblide d'ell li ho contarà a ma mare, però l'únic que faig és pensar amb ell.

Relat (xic, primer d'ESO)

Quan vinc a classe, em resulta difícil parlar amb el xic que m'agrada, que és de 3r d'ESO. Quan em prepare la roba, és un vestit rosa i porte els cabells llargs, i quan jugue a la Xbox, ho faig amb les Barbies. Quan estic a classe, és difícil parlar amb els xics que no són com jo. És difícil conviure així perquè sempre pense que ho saben i que per això em miren malament. Em tracten com si fóra estrany, són coses meues. Quan estic a casa i em fique al Tuenti, em resulta difícil parlar amb el xic que m'agrada.

També pense que en la meua família estan parlant de mi a la meua esquena.

No m'agrada que les persones es riguen de mi i em tracten com si fóra diferent. Algun dia, amb la meua família, com diuen alguns, "eixiré de l'armari", i si no els agrada, que es foten.

El meu particular dia a l'institut (xica, primer d'ESO)

Al principi, quan vaig eixir de l'armari, tots els meus amics de veritat em varen donar suport però els altres varen començar amb els rumors, que a Sofia li agrada Lluna, que si està als vestidors dels xics... i milions de xafarderies més que ni jo sabia de mi. Quan va passar el temps, tots es varen acostumar a allò, ja que la meua forma de ser no va canviar gens. Però a l'hora de l'atracció era molt diferent. Va arribar un moment que em vaig adonar que estava enamorada d'Ana i cada vegada que la veia volia estar amb ella. Li ho vaig contar al meu millor amic i em va dir que estava molt bona, però jo no vaig fixar-me molt en això. A mi no solament m'agradava el seu físic ni sols l'exterior sinó també el seu caràcter.

Un dia em vaig armar de valor i li vaig preguntar pel Tuenti que com estava i que volia ser la seua amiga, però ella no em va respondre i jo vaig estar tota la vesprada pensant que no hauria d'haver-ho fet. Però al dia següent ella em va respondre en un privat i em va dir que d'acord, però que ella no volia res més. En eixe mateix moment vaig pensar que ja no podria tindre amb cap persona una conversació normal sense que es pensaren que volia alguna cosa més, i li vaig explicar a Ana que encara que ella no era com jo, la volia com a alguna cosa més, però que no se sentira pressionada. Ella em va recordar en les meues decisions i amb el pas del temps ens vàrem convertir en millors amigues.

Un dia, ella em va presentar una altra amiga seua que era homosexual, i em va agradar des del primer dia i començàrem a conèixer-nos i ací estem juntes després de 5 anys, i molt felices.

# data[].attributes.attachment_link.description
El meu dia com a homosexual (xica, primer d'ESO, curs 2012-13) Són les set i mitja del matí, m'alce del llit i em mire a l'espill. La veritat és que jo no em sent gens diferent: sóc una xica, no sóc marimatxo, a soles m'agraden les persones com jo!

# data[].attributes.body
Entrada de Karicies Qui vol anar pel bon camí?

Megan és una adolescent de 17 anys aparentment heterosexual. Té un xicot, anomenat Jared, i és animadora de l’escola (una cheerleader); però la seua cristiana família, les amigues i Jared pensen que és lesbiana i l’obliguen a anar a True Directions, una institució que la “curarà” de la seua homosexualitat. Allà coneix la directora Mary i Rock, el fill d’aquesta, l’instructor ex-gai Mike i un grapadet de xics i xiques com ella. Graham esdevindrà la seua “amiga especial”.

En clau d’humor, But I'm a Cheerleader ens mostra la construcció de la sexualitat (que ha de ser necessàriament heterosexual i coital) i del gènere: un gènere blau (aficionat a la mecànica, als esports, a la guerra...) i un gènere rosa (ensinistrat per a netejar, tenir cura de bebès i satisfer els desitjos de l’home).

# data[].attributes.attachment_link.description
Fragments per a ús educatiu de But I'm a Cheerleader (J. Babbit, 1999, USA)

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
Westboro Baptist Church With Magical Tweet

# data[].attributes.attachment_link.title
'Stand Up! Don't Stand for Homophobic Bullying'

# data[].attributes.attachment_link.description
Alça't! No acceptes l'assetjament homofòbic!