# data[].attributes.headline
אמיר קרינאוי

# data[].attributes.subject
אמיר קרינאוי

# data[].attributes.body
אחמד שווקי הוא משורר מצרי בעל כישרון פואטי ייחודי, כפי שמעידים מבקרים, משוררים וסופרים רבים. מתנה ותוצר פואטי, מכיוון שמספר הפסוקים השיריים שלו עלה על עשרים ושלושה אלף פסוקים חמש מאות, ושוקי פעל גם להחייאת השירה הערבית ולהשיבתה לרמה הגבוהה שהייתה בימי קדם לאחר שנפטר ממה שקרה לו מרזון ומדקדנות באותה תקופה. בין עצמותיהם של משוררים מתקדמים כמו אל-מוטנאבי, אבן זיידון, אל-בוחטרי ואחרים.

# data[].attributes.headline
סיבא אבו דעאביס

# data[].attributes.subject
סיבא אבו דעאביס

# data[].attributes.body
משה דור (קליבנוב) (9 בדצמבר 1932 - 5 ביוני 2016) היה משורר, עיתונאי, עורך ומתרגם עברי ישראלי.
דור נולד בתל אביב ובה גדל והתחנך, וסיים את לימודיו בתיכון חדש. כתיבתו השירית החלה בשנות התיכון האחרונות שלו. את שירותו הצבאי עשה ככתב של השבועון הצבאי במחנה. בתום השירות עלה לירושלים, למד בה כמה שנים, ועם יסוד אוניברסיטת תל אביב, השלים בה את לימודיו בחוג למדע המדינה.

בשנת 1952 נמנה עם חבורת "לקראת", חבורת סופרים ומשוררים צעירים, שהביאו למהפך בספרות העברית ובשירה העברית. בחבורה היו גם נתן זך, בנימין הרשב, אריה סיון, משה בן-שאול, גבריאל מוקד, ואחרים. החבורה הוציאה כתב עת ספרותי בשם זה.

משה דור השתתף בעריכת השבועון "מאבק", ובעיתון תנועת "הנוער העובד והלומד", "במעלה". בין השנים 1954 ו-1958 כתב דרך קבע ב"משא", מוסף "דבר". בשנת 1958 עבר לכתוב ביומון "מעריב", היה חבר המערכת ואף ערך את המוסף הספרותי של העיתון.

# data[].attributes.headline
סלמה אבו אל-טייף

# data[].attributes.subject
סלמה אבו אל-טייף

# data[].attributes.headline
סלמה אבו אל-טייף

# data[].attributes.subject
סלמה אבו אל-טייף

# data[].attributes.body
אבו תמם הוא חביב בן אווס אל אלרית 'אלטאי, ממנהיגי אל באיאן.

הוא היה חום, ארוך, רהוט, דיבור מתוק, עם מלמל קל, שינן ארבעה עשר אלף אלפי צרים של נרטיבים ערבים שאינם שירים והברות. ובחדשותו של אבי תמם אלסוואלי: "הוא היה צרוד בקולו, מלווה מספר טוב ונשמע את שירתו בין ידי הח'ליפים והנסיכים."

בשירתו יש כוח ומלכות, והוא היה שונה בהעדפה בינו לבין אל-מוטנאבי ואל-בוחטרי, ויש לו סיווגים, כולל סוסי משוררים, דיוואן ההתלהבות, הבחירה בשירה השבטית ואנטיתזה של ג'אריר ואל-אחתל.

# data[].attributes.headline
מוראד אבו עאבד <

# data[].attributes.body
מוראד אבו עאבד

אמרו אל-גיס   امرؤ القيس

ג'נדה בן חג'אר בן אל-הארית אל-קינדי היה ידוע בתואר אמיר קיאס.  המקורות היו שונים בשמותו, פורד כג'נדה, הנאדג ', מליקה ואודיי, שהוא משבט קינדה.  הוא ידוע בספרי המורשת הערבית בכמה תארים, ביניהם: המלך המשולש וד'ו אל-קירוח, כיוון שהייתי אבו ווהב, אבו זייד ואבו אל-הארית '.

# data[].attributes.headline
סאגדה אלקרינאוי

# data[].attributes.subject
סאגדה אלקרינאוי

# data[].attributes.body
מחמוד דרוויש

מחמוד דרוויש (1941-2008) היה משורר ויוצר פלסטיני, שזכה בפרסים רבים על עבודתו הספרותית, ונחשב בעיני רבים למשורר הלאומי הפלסטיני.מחמוד דרוויש נולד בכפר אל-בירווה שבגליל המערבי, בנם השני של סאלים והוריה דרוויש, ערבים מוסלמים. אביו היה בעל אדמות. סבו לימד אותו קרוא וכתוב. לאחר שהכפר נכבש על ידי צה"ל ונחרב במלחמת העצמאות, נמלטה משפחתו ללבנון, תחילה לג'זין, ולאחר מכן לדאמור. דרוויש התחתן לראשונה עם הסופרת רנה קבאני, ובאמצע שנות השמונים התחתן בשנית עם חיאת חיני, מתרגמת מצרית.

# data[].attributes.headline
מיאר אלעוברה 

# data[].attributes.subject
מיאר אלעוברה 

# data[].attributes.body
מיי מארי זיאדה
(1941-1886)מיי מארי זיאדה  היתה משוררת, מתרגמת והוגת דעות, עיתונאית ואקטיביסטית פלסטינית-לבנונית ילידת נצרת, מחלוצות הפמיניזם הערבי. פרסמה מאמרים בעיתונות, ספרי שירה, נובלות וביוגרפיות וניהלה בקהיר את הסלון הספרותי המפורסם ביותר בעולם הערב. בין היתר נזקף לזכותה פרסום יצירתו של ג’ובראן ח’ליל ג’ובראן.

# data[].attributes.headline
רואן אבו סהיבאן

# data[].attributes.subject
רואן אבו סהיבאן

# data[].attributes.body
אחמד שווקי
אחמד שווקי עלי אחמד שווקי ביי נולד בקהיר בשנת 1869 לספירה, הוא גדל וגדל שם, והוא נשא את שם סבו מצד אביו ואת שם משפחתו אחמד שווקי, והמשורר אחמד שובקי נצר ממשפחה שדמה מעורב בחמישה מקורות: כורדי, צ'רקסי, ערבי, יווני וטורקי, ולכן סבו היה אביו.  ממוצא כורדי, מילא כמה תפקידים מינהליים בתקופתו של סייד פאשה, האחרון שבהם היה שר המכס המצרי.
אחמד שווקי הוא אחד מעמודי התווך של השירה הערבית המודרנית, וחלוץ הרנסנס הפואטי הערבי, הוא עלה על כס המלוכה של השירה הערבית וכונה נסיך המשוררים בשנת 1927 לספירה, ולפני כן הוגלה לספרד בתקופה שבין 1914-1919, ועם שובו שלט בזירה הספרותית במצרים.  שאווקי היה ידוע בהפקת השירה השופעת שלו, ושירתו נבדלה במוזרותה ובקלות הסגנון שלה, והוא כתב מחזות המדמים את הדוגמאות של משוררים מערביים כמו: שייקספיר, קורני ורסין.

# data[].attributes.headline
רומיסה אבו בלאלט

# data[].attributes.body
רומיסה אבו בלאל
טאהה חוסיאן
טהא חוסיין (1306 AH / 15 בנובמבר, 1889 - 1393 AH / 28 אוקטובר, 1973 לספירה), סופר מצרי ומבקר, נקרא דיקן הספרות הערבית.  הוא שינה את הרומן הערבי, יוצר האוטוביוגרפיה בספרו "אל-איים" שפורסם בשנת 1929. הוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות בתנועה הספרותית הערבית המודרנית. [2]  רעיונותיו ועמדותיו של טהא חוסין עדיין שנויים במחלוקת בימינו. [3]

# data[].attributes.headline
עדן אבו חרמה

# data[].attributes.subject
עדן אבו חרמה

# data[].attributes.body
אני רוצה לדבר על הסופרת  הלן אדמס קֶלֶר (באנגלית: Helen Adams Keller;‏ 27 ביוני 1880 – 1 ביוני 1968) הייתה סופרת ופעילה חברתית אמריקאית, שנודעה בזכות התמודדותה עם מגבלותיה בהיותה אילמת חירשת-עיוורת, מגיל צעיר מאוד.

# data[].attributes.body
אני רוצה לדבר על המשורר יוסי  גמזו .הוא  נולד בפריז ב-1938, והיה בנו של מבקר האמנות הידוע חיים גמזו. אמו מתה כשהיה בן חמש. לאחר הגעתו לארץ ישראל עם אביו, למד בגימנסיה הרצליה ובמסגרתו שירותו הצבאי פיתח את כישורי כתיבתו ב"מחנה גדנ"ע". עם שחרורו החל ללמוד ספרות עברית באוניברסיטה העברית - מסלול ארוך שבסיומו, עשרות שנים לאחר מכן, קיבל את התואר פרופסור לספרות. חלק נכבד מלימודיו עשה באוניברסיטאות בארצות הברית ובאוסטרליה, עד שבשנות ה-90 קבע שוב את ביתו בישראל.
גמזו היה משורר, מתרגם, פזמונאי ישראלי ופרופסור לספרות עברית. בשנת 2013 הוא זכה בפרס אקו"ם על מפעל חיים בזמר העברי וכן באות הוקרה מטעם עמותת "שירת רבים". ב-2016 זכה בפרס אריק איינשטיין לאמנים ותיקים.
גמזו כתב ופרסם שירים רבים, חלקם תחת שמות בדויים בעיתונים ובכתבי עת. בין שיריו המוכרים אפשר למצוא את: "הכותל", "איפה הן הבחורות ההן", "סימן שאתה צעיר", "אילו כל האוהבים" ו"סתם יום של חול".

# data[].attributes.body
מאי אלגלאוי

# data[].attributes.headline
מאי אלגלאויאני ר

# data[].attributes.body
מאי אלגלאוי
אני רוצה לדבר על  סופר טה חוסיין
ד"ר טָהַ חוסֵיין (14 בנובמבר 1889–28 באוקטובר 1973), אינטלקטואל משפיע, היסטוריון, סופר ומבקר מצרי, אשר על אף עיוורונו, היה מייסד ורקטור של אוניברסיטת אלכסנדריה וכיהן כראש האקדמיה המצרית ללשון ערבית וכשר החינוך של מצרים. מכונה "הדיקן של הספרות הערבית", נחשב כגדול האינטלקטואלים המצרים במאה העשרים, ונמנה עם חלוצי התנועה המודרניסטית במצרים.

# data[].attributes.headline
יארא אלעתאיקה

# data[].attributes.subject
יארא אלעתאיקה

# data[].attributes.body
אניס מנסור היה סופר נולד ב 18 באוגסט 1924 ב מצרים.
הוא השלים תאור ראשון  בפילוסופיה באאוניברסיטת קהיר בשנת 1947 והתחל את קריירה העיתאונית שלו .
אניס כתב למעלה מ 170 ספריים בנושאים רבים ותרגמו  ל צרפתית  הולנדית ולרסיות.
הוא תרגם ב 200 סיפורים קצרים ולמעלה מ 20 מחזות לערבית

# data[].attributes.headline
עומר אלקרינאוי

# data[].attributes.subject
עומר אלקרינאוי

# data[].attributes.headline
עומר אלקרינאוי

# data[].attributes.subject
עומר אלקרינאוי

# data[].attributes.body
אני רוצה לדבר על המשורר אמרא אל-קאיס :
אמרא אל-קאיס נחשב לאחד המשוררים הבולטים של ג'היליה, והוא נולד בשבט קינדה בתימן, ושמו אומרו אל-קאיס בן חג'אר בן אל-הארית בן עמר בן מועוויא בן אל-הארית אל-אכבר, הוא התגורר עם שבטו במערב הדרם -out, ועליית התהילה והמאסטר הצעירה שנולדה ואמרה שעידן היוקרתי והגדול.  עיקר שירתו הייתה באבל ובתיאור נשים, וזה הביא אותו לסילוקו מביתו של אביו, אז הוא הפך לחסר בית עם חברו, שתה יין ושר, ויום אחד בזמן שהיה במצב זה, הגיע הספד של אביו ואמר את האמרה המפורסמת שלו: "אבי איבד אותי קטן, והוא נשא לי את הדם שלו גדול, לא ער.  היום, ולא אשתכר מחר, היום זה יין, ומחר זה משהו. "אימרו אל-קיס נפטר בשנת 80 לפני הספירה.

# data[].attributes.headline
רגד אבו צהיבאן

# data[].attributes.subject
רגד אבו צהיבאן

# data[].attributes.body
נגיב מחפוז עבד אל עזיז איברהים אחמד אלבאשה, הידוע יותר בשמו הספרותי נגיב מחפוז, הוא סופר וסופר מצרי. הוא נחשב לסופר הערבי הראשון שזכה בפרס נובל לספרות. נגיב מחפוז כתב מאז שנות השלושים, והמשיך עד 2004. כל הרומנים שלו מתרחשים במצרים, ומופיעים בהם תכונה שחוזרת על עצמה, והיא השכונה שמשווה את העולם

# data[].attributes.headline
סגא אזברגהאנ

# data[].attributes.body
סגא אזברגה

אני רוצה לדבר על  המשוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית
דליה רביקוביץ (1936־2005).

נולדה ברמת-גן בג' בכסלו תרצ״ז, 27 בנובמבר 1936.
אביה היה מהנדס ומשורר-חובב ואמה - מחנכת. נתיתמה בילדותה מאביה והתחנכה בקבוצת גבע.
סיימה בית-ספר תיכון בחיפה ולמדה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1957-1959 השתתפה בעריכת הדו-ירחון לילדי הגולה ״אורות קטנים״.
עסקה בהוראת ספרות בבית-ספר תיכון. ולאחר מכן עסקה בביקורת תיאטרון ובתרגום, בעיקר של ספרים לילדים.
התחלה לפרסם שירים ב-1955 בכתב העת אורלוגין בעריכת אברהם שלונסקי.
זכתה בפרס שלונסקי, פרס למדן ופרס היצירה מטעם ראש-הממשלה (1977) בפרס ביאליק ב-1987 ובפרס ישראל ב-1999.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
דליה רביקוביץ (Ravikovitch‏, 17 בנובמבר 1936[1] - 21 באוגוסט 2005) הייתה משוררת, סופרת ו מתרגמת ישראלית, כלת פרס ישראל.

רביקוביץ' נולדה ב תל אביב בשנת 1936[2], ללוי, מהנדס חשמל שעלה ל ארץ ישראל מ חרבין שב סין ולמיכל, מורה במקצועה. אמה הייתה נכדתו של הרב שמואל הומינר, הנמנה עם הבונים הראשונים של שכונות ירושלים. בשנות חייה הראשונות עברה המשפחה לבית משפחת אימהּ ביישוב נחלת גנים שהסתפח בשנת 1943 ל רמת גן[2]. דליה הייתה בת בכורה במשפחה ואחריה נולדו שני בנים תאומים.

שלושה שבועות לפני יום הולדתה השישי נהרג אביה ב תאונת דרכים. לאחר התאונה עברה המשפחה ל קיבוץ גבע, שם סבלה רביקוביץ' מנידוי והשפלה. בגיל 13 עברה לגור אצל משפחות אומנות ב חיפה ולמדה ב תיכון "חוגים". היא התגייסה ל צה"ל, אך כעבור שמונה חודשים השתחררה בשל בעיות בריאות.

רביקוביץ למדה ב אוניברסיטה העברית בחוגים ללשון, אנגלית וספרות עברית ובמקביל להם עסקה בהוראה ב בית ספר תיכון. היא לא סיימה את לימודיה. ב- 1972 קיבלה מלגה ללימוד ספרות ב אוניברסיטת אוקספורד.

בגיל 24 נישאה ל סופר יוסף בר-יוסף וכעבור שלושה חודשים נפרדו. כעבור שנתיים נישאה ל יצחק לבני, וכעבור שלוש שנים התגרשה ממנו אך נשארה בחברות אמיצה אתו עד אחרית ימיה. בשנת 1978 ילדה רביקוביץ את עידו קליר, בנה המשותף עם עו"ד חיים קליר, שאתו חייתה כ-13 שנה.

בשנת 1982 הגישה רביקוביץ' תביעה כספית נגד קבוצת גבע על הפרת זכויות יוצרים, שכללו בחיזיון שערכו במסגרת ששים שנה לקבוצת גבע פרק מספרה "הטריבונל של החופש הגדול" תוך עריכת שינויים ללא רשותה. בינואר 1983 הגיעו להסכם פשרה שבו תקבל 155,000 שקלים פיצוי, והתנצלות בעמודים הראשונים בעיתונים מעריב, הארץ ו דבר[3].

שירתה של רביקוביץ זכתה להערכה רבה, והיא אף זכתה בפרסים ספרותיים למכביר: פרס ביאליק ( 1987), פרס שלונסקי, פרס ברנר, ו פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ( 2005). בשנת 1998 הוענק לה פרס ישראל ובשנת 2000 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מ אוניברסיטת חיפה[4].

חייה של רביקוביץ אופיינו במסכת של דיכאונות ויציאה מהם. דבר זה השתקף בשיריה שחשפו את סערות נפשה, שנעה בין חיות אדירה והרצון להיות מעורבת בכל עניין פוליטי ומוסרי, לבין דיכאונות ומספר ניסיונות התאבדות. על הדיכאון כתבה: "הדיכאון שלי הוא שפל יציב. אין לי מאניה-דפרסיה. כשאני בדיכאון אני כל כך שונאת את עצמי, שאני לא שונאת אף אחד אחר".[דרוש מקור]

ב- 21 באוגוסט 2005 נמצאה דליה רביקוביץ בדירתה ללא רוח חיים. ההשערה הראשונה, אשר דווחה בהרחבה ב עיתונות, הייתה שככל הנראה שמה קץ לחייה. ה ניתוח שלאחר המוות, שנעשה ביוזמת משפחתה, שלל השערה זאת, מאחר שלא נמצאה בגופה כמות חריגה של תרופות[5]. ה פתולוג הביע את דעתו ש"מותה נגרם קרוב לוודאי מכישלון חריף של הלב". רופאה הפרטי, שראה את דו"ח הפתולוג, הוסיף ש"מצאו שם הגדלה של הלב, שאולי יכולה לרמז על מוות כתוצאה מ הפרעת קצב"[6]. עיריית תל אביב הנציחה זכרה בשלט שהציבה בחזית ביתה ברחוב יהואש 6.

ב- 22 בנובמבר 2013 הוסר הלוט מעל הפסל "עמוד התיכון" של יגאל תומרקין, ב גן מאיר בתל אביב, המוקדש לדליה רביקוביץ[7]. בעקבות שיפוצים בגן מאיר, העתיקה עיריית תל אביב-יפו את הפסל וב- 14 בנובמבר 2019 הציבה אותו ב גן פינצ'וק ברחוב רופין 5, חמישים מטרים מדירתה של רביקוביץ.[8]

שיריה הראשונים של רביקוביץ הופיעו ב שנות החמישים ב" אורלוגין", ביטאונו של המשורר אברהם שלונסקי, שעודד אותה בראשית כתיבתה.

עם פרסום שני ספרי השירה הראשונים שלה זכתה לעידוד רב ממבקר הספרות ברוך קורצווייל, שאצלו למדה ספרות בבית הספר התיכון. על ספרה הראשון, "אהבת תפוח הזהב", כתב קורצווייל:

לדליה רביקוביץ נימה לירית משלה. אין היא נזקקת לדרכם של חקייני האופנה המודרניסטית משום ששיריה טבועים בחותם המקוריות. ואפילו האקסוטיות הסרבנית שבשיריה לא באה לה מהשאלות, אלא היא חלק בלתי־נפרד מעולמה הפיוטי, ממציאותה המיוחדת שמתעלה לשירת אמת ... קובץ צנוע זה של שירים עולה בערכו הפיוטי, במקוריותו ואמיתותו על עשרות ספרי שירה, הן נוסח מסורתי הן נוסח מודרניסטי שהופיעו אצלנו.

על ספרה השני, "חורף קשה", כתב קורצווייל מסה שכותרתה "אחד הגילויים החשובים ביותר בשירתנו החדשה", ובה כתב:

השיר 'חלומותיה של תרצה', הוא ללא ספק אחד משירי האהבה היפים ביותר שנכתבו בשנים האחרונות, שיר שהוא נשי, עדין ומדובב בצורה לשונית המושלמת ביותר את מגבלותיה וחוסר אוניה של השפה: 'אל תאבד זמנך לבטלה - רוב המילים אין בן ממש'. והסיום: 'אהובי שלי, אהובי שלי - את כל אהבתי - לא יכולתי לספר לך'.

כתיבתה מתאפיינת בשירים הרומנטיים שכתבה, שבהם חשפה את רגשותיה באופן חופשי. אחדים משיריה הולחנו ל שירים פופולריים.

במאמר העוסק בקשרים שבין רביקוביץ לקורצווייל מתאר שמואל אבנרי את השתקפות הסבל בשירתה:

כבר בקובץ שירים ראשון זה, ובמידה רבה יותר בקבצים הבאים, חוזר ועולה אצל רביקוביץ נושא הסבל. דומה ששורשיו של סבל זה נעוצים בין היתר ביתמותה המוקדמת מאב ובגעגועים הבלתי פוסקים אליו, בכווייה הקשה שהותיר בה הקיבוץ (בשהותה בו כילדת חוץ), ובטראומות הקשורות באהבות בלתי ממומשות, בהפלה, ומאוחר יותר בכורח להתנתק מבנה יחידה. אולם מעבר לכך - בדומה לקורצווייל - ידעה רביקוביץ כתולדה מהמבנה הנפשי הרגיש שלה סבל קיומי עמוק ודיכאונות חוזרים ונשנים, אשר עם גדישת הסאה משכו אותה כמו את קורצווייל לאותה תהום בשנות השישים לחייהם. מועקת הקיום והנהייה אל הקץ עולים מתוך רבים משירי רביקוביץ, ובתוכם אלה המוקדשים לקורצווייל או מזכירים אותו.

לאחר מותה כתב המשורר מאיר ויזלטיר על לשון שירתה:

בלשון השיר שלה היה משהו שהזכיר את רחל המשוררת: למרות שכתבה בלשון הדורה ואידיומטית מאוד, עברית שורשית בעלת עומק, עברית מעוגנת בלשון ה מקרא ולא חפה מהשפעתו של רטוש, הייתה בלשון הזאת גם פשטות גדולה, שנבעה אולי בעיקר מאותה עוצמה וידויית מבעבעת שבקעה משיריה החל בספר הראשון".

ספרה האחרון, "באה והלכה", שיצא לאור בשנת 2005, מכיל סיפורים קצרים שעוסקים בפרקים מחייה בצורה ישירה ומרומזת. סיפורים אלה ייחודיים בצורת הביטוי ה"יבשה" עובדתית, נטולת דימויים, ואפילו יש שיגידו "מרושלת". ייחודם הוא בקשרים שיש להם לשירתה האישית וה פוליטית, והם מאפשרים לקורא לחוות הבשלה, התבגרות, אירוניה ואירוניה עצמית. נדמה ששירי "אהבת תפוח הזהב", ובפרט אלו העוסקים בילדות המוקדמת, מקבלים בספר "באה והלכה" ממד ואופן ביטוי אחרים. נעלמו רסיסי המקורות המקנים ממד מיתי לחוויות האישיות. דמות האב עוברת "מסננת" של ראייה בוגרת, פחות האשמה וכאב, ויותר חרטה, למידה וגעגוע.

בנוסף לשירה כתבה רביקוביץ גם סיפורת וספרי ילדים. היא תרגמה מ אנגלית ל עברית שירים של משוררים זרים, כגון: אדגר אלן פו, ויליאם בטלר ייטס ו ט. ס. אליוט. בצעירותה תרגמה לעברית גם ספרי ילדים. לעיתים אף כתבה טור ביקורת על שידורי ה טלוויזיה ב עיתון " מעריב".

שיריה תורגמו ל־26 שפות: איטלקית, אנגלית, אסטונית, בולגרית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, וייטנאמית, יוונית, יידיש, יפנית, סינית, סלובנית, סלובקית, ספרדית, סרבו-קרואטית, סרבית, ערבית, פולנית, פורטוגזית, פינית, צ'כית, צרפתית, קטלאנית, ו רוסית.

התיאטרון הקאמרי ערך, הפיק וביצע מחווה לרביקוביץ בשנת 2006[9].

פעילות פוליטית עריכה

דליה רביקוביץ הזדהתה עם ה שמאל הישראלי. עם זאת, לאחר מלחמת ששת הימים, בעקבות כיבוש עמק דותן מידי הלגיון הירדני, כתבה את השיר "עמק דותן"[10].

בעקבות מבצע שלום הגליל, בשנת 1982, החלה לכתוב שירה פוליטית תוך הבעה של ערכים הומניסטיים, ולאו דווקא ערכים כלכליים, מפלגתיים או מדיניים. היא הייתה פעילה במסגרת תנועות שלום שונות, אך ללא השתייכות פורמלית לארגון כלשהו.

רביקוביץ הביעה הזדהות עם סבלו של העם ה פלסטיני ברבים משיריה, ובין השאר כתבה מונולוג מנקודת מבטו של מחבל מתאבד בדרך ל פיגוע. המונולוג התפרש כהזדהות עם פיגועי ההתאבדות ולכן זכה לתגובות נזעמות רבות.[דרוש מקור]

ב בחירות לכנסת ה-11 ב- 1984, רביקוביץ קיבלה דירוג כבוד כמספר 117 ברשימת המועמדים של מפלגת שינוי.

בינואר 2000 הופיעה רביקוביץ ב־ CNN, והביעה את התנגדותה למדיניות ממשלת ברק שכללה הפקעת קרקעות פלסטיניות בסביבת הר חברון. הפקעת הקרקעות גרמה לפינוי תושבים שגרו במערות באזור ורביקוביץ הצטרפה לקבוצת סופרים ומשוררים שהגיעו להזדהות עם המפונים[11].

ספרי שירה

אהבת תפוח הזהב

1959 מהדורה ראשונה

1963 מהדורה שנייה

1970 מהדורה רביעית

חורף קשה

דביר

62

הספר השלישי

64

כל משבריך וגליך

1972

הקיבוץ המאוחד

126

לקט שירי דליה רביקוביץ
ליקטה עדנה אפק

1981

המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה
של ההסתדרות הציונית העולמית

44

אהבה אמיתית

1986

הקיבוץ המאוחד

77

אמא עם ילד

1992

הקיבוץ המאוחד

48

כל השירים עד כה

1995

הקיבוץ המאוחד

349

חצי שעה לפני המונסון

1998

אבן חושן

45

מרוב אהבה: מבחר שירים
עם אחרית דבר מאת אריאל הירשפלד

1998

ידיעות אחרונות - ספרי חמד

166

מים רבים: שירים 1995-2005,

בעריכת דנה אולמרט ועוזי שביט

2006

הקיבוץ המאוחד

62

כל השירים,
בעריכת גדעון טיקוצקי ו עוזי שביט

2010

הקיבוץ המאוחד

401

מחקר ועיון

הזהב ותפוחי האדמה: רשימות ומאמרים

בעריכת גדעון טיקוצקי

2018

הקיבוץ המאוחד

432

ספרי סיפורים

מוות במשפחה

עם עובד

173

קבוצת הכדורגל של ויני מנדלה

1997

הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה

202

באה והלכה
עריכה: אורלי קסטל-בלום

2005

מודן

193

ספרי ילדים

מיכה ומכבי האש

1962

הקיבוץ המאוחד

מסיבה משפחתית
יחד עם לוי רביקוביץ (אביה, לאחר מותו)
ציירת: כרמלה טל

עם עובד

24

החליל והחץ
על פי סרטו של ארנה סוקסדורף

1970

לדורי

מספורי חבורת "הלב האמיץ"
צייר: אריה נבון

1972

הקיבוץ המאוחד

89

מעלילות דדי המופלא
ציירת: ציפי דולן

1977

הקיבוץ המאוחד

אמא מבולבלת
צייר: מישל קישקה

1981

כתר

42

מכתבים

שֶׁלְּךָ, דַּלְיָה: מכתבים לאהוב[12]

1959

הוצאת לוקוס

97;

ספרי שירים שתורגמו לשפות זרות

שם הספר שם המתרגם שפה שנת הוצאה שם ההוצאה מספר עמודים
עטיפה

Dress of Fire

חנה בלוך

אנגלית

The window : new and selected poems עם הקדמה על ידי רוברט אלטר

חנה בלוך ואריאל בלוך

אנגלית

1989

Sheep Meadow Press (ניו יורק)

117

חמוטל צמיר ותמר ס. הס (עורכות), כתמי אור: חמישים שנות ביקורת ומחקר על יצירתה של דליה רביקוביץ', בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.

ענבר רווה, "'מים שאין להם סוף': עיון משווה בשירתה של דליה רביקוביץ", מחקרי ירושלים בספרות עברית יח, תשס"א, עמ' 379-389 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)

גדעון טיקוצקי, דליה רביקוביץ - בחיים ובספרות, סדרת ספרי פרס בהט, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה וידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2016.

"שברי זכוכית עטופים במטפחת משי" פודקאסט "גיבור תרבות" להאזנה המוקדש כולו לדליה רביקוביץ', בהגשת ד"ר דן ערב, ד"ר דוד גורביץ' ויונתן גת

כנס על יצירתה של דליה רביקוביץ באוניברסיטה העברית בירושלים, 28 באוקטובר 2018

מבחר תוכניות רדיו על דליה רביקוביץ - ראיונות איתה ועליה, ושיריה, באתר iCast

דליה רביקוביץ, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"

דליה רביקוביץ, ב"לקסיקון הסופרים העברים בהווה"

דליה רביקוביץ, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית)

צפרירה לידובסקי כהן, דליה רביקוביץ, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית)

צבי ינאי, ‏"בעקבות החלומות" - שיחה עם דליה רביקוביץ על "מיכאל שלי" ספרו של עמוס עוז, מחשבות 25, אוגוסט 1968, עמ' 2-8

צבי ינאי, ‏"להיות מריונטה" - שיחה עם דליה רביקוביץ, מחשבות 32, מאי 1971, עמ' 13-18

טלי גולדשמיד, פרוזה שאינה מתבשמת באהבה עצמית, באתר הארץ, 6 באפריל 2005

מרב יודילוביץ', "בכל אחד היא השאירה סימן", באתר ynet, 22 באוגוסט 2005

אמירה לם, משא הבדידות, באתר ynet, 9 בדצמבר 2009

אורי וייס, מלכת העברית, באתר ynet, 22 באוגוסט 2010

זהר אלמקייס, מה אנחנו באמת יודעים על דליה רביקוביץ?, באתר בית אבי חי, פברואר 2016

רן לוי, הדיכאון על פי דליה רביקוביץ, באתר "פסיכולוגיה עברית"

שירי לב-ארי, ‏שובה של המטריה, באתר ישראל היום, 22 יוני 2018

אנה זטרברג, המכתבים האינטימיים של דליה רביקוביץ נחשפים: "אהוב, נורא לא טוב לי. תשוב", באתר ynet, 25 במאי 2019

מיצירתה:

דליה רביקוביץ, "מים רבים", באתר הארץ

"דברים שיש להם שיעור", באתר הספריה החדשה

"כמו חול" - שתי גרסאות, באתר הספריה החדשה

דליה רביקוביץ, קיצור תולדות מיכל, באתר ynet, 7 בינואר 2005

"קזבלנקה", סיפור קצר מתוך קובץ סיפוריה "באה והלכה", באתר בננות.

NRG מעריב, "הרי זאת אני הבוערת", באתר nrg‏, 26 באוגוסט 2005, מקבץ מאמרים באתר "מעריב nrg".

דליה רביקוביץ, מכתבי סליחה מאת סופרים, התנצלות בפני כל טבח, באתר הארץ, 27/09/09

על יצירתה:

אורי וייס, מה זאת אהבה? אהבת אם לילדה, למשל, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2006, על ספרה של דליה רביקוביץ "מים רבים"

אסתי אדיבי-שושן, אין אהבה במקום הזה/ זולת אהבה לשניים, על יחסי הורים ילדים בשירת דליה רביקוביץ, באתר מחשבות על ספרים, 18 ביוני 2011

רחל אליאור, "צעקה הנערה המאורשה ואין מושיע לה": גורלה של הנאנסת במקרא ובשירהּ של דליה רביקוביץ, בתוך: הוגים בפרשה, פרשת השבוע כהשראה ליצירה ולהגות היהודית לדורותיה (עורך נ. רוטנברג) ירושלים: מכון ון ליר ומשכל, תשס"ה:2005: 576-592

ערן סבאג, "חיים של אחרים" על העולמות הדמיוניים של דליה רביקוביץ'‏, 5 במרץ 2014

גדעון טיקוצקי, "ציפור פצועה, חזרי אלי" - על הפזמון "שובי לביתך", באתר הארץ, 21 באוגוסט 2015

אורין מוריס, "הזהב ותפוחי האדמה": דליה רביקוביץ היתה נביאה מצוינת, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2018

גדעון טיקוצקי, "רגשי אשמה יש לי כמה שתרצה, אבל לא כמו שאתה משער" - דליה רביקוביץ כותבת למרטין בובר, הארץ, "תרבות וספרות", 14 באוגוסט 2020, עמ' 1

רתם פרגר וגנר, פואטיקה של שיר אחרון, "הספרנים": בלוג הספרייה הלאומית, אוגוסט 2020

1. ^ על פי הכתוב על מצבתה.

2. ^ גדעון טיקוצקי, 1 דליה רביקוביץ - בחיים ובספרות, ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2016, עמ' 39-402

3. ^ המשוררת דליה רביקוביץ' תקבל 155 אלף שקל על הפרת זכויות היוצרים שלה, מעריב, 7 בינואר 1983

4. ^ מקבלי התואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת חיפה

5. ^ מנתיחת הגופה עולה שדליה רביקוביץ' לא התאבדה, באתר וואלה! NEWS‏, 16 באוקטובר 2005

6. ^ ידיעות אחרונות, 16 באוקטובר 2005

7. ^ טקס הסרת הלוט מהפסל "עמוד התיכון"(הקישור אינו פעיל, 24.3.2019)

8. ^ דליה רביקוביץ' - Dahlia Ravikovitch, www.facebook.com

9. מחווה ליוצרים שהופקו על ידי התיאטרון הקאמרי, תחקר, עריכה וקטעי קישור רחל ו^ אריה אהרוני, "מחווה לדליה רביקוביץ, 2006

10. ^ מילות השיר "עמק דותן", באתר שירונט

11. Jerrold Kessel, ^ Palestinian cave dwellers' plight becomes Israeli human rights cause, January 26, 2000, on CNN

12. איתן בלס, ^ במכתבי האהבה של דליה רביקוביץ עולה שירה מתוך היום־יום, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2019

13. ^ [1] לזכר 16 הנרצחות: שיר קטן ועצוב מאיה כורם

# data[].attributes.attachment_link.title
דליה רביקוביץ

# data[].attributes.attachment_link.description
דליה רביקוביץ (Ravikovitch‏, 17 בנובמבר 1936 [1] - 21 באוגוסט 2005) הייתה משוררת, סופרת ו מתרגמת ישראלית, כלת פרס ישראל. רביקוביץ' נולדה ב תל אביב בשנת 1936 [2] , ללוי, מהנדס חשמל שעלה ל ארץ ישראל מ חרבין שב סין ולמיכל, מורה במקצועה. אמה הייתה נכדתו של הרב שמואל הומינר, הנמנה עם הבונים הראשונים של שכונות ירושלים.

# data[].attributes.body
אני רוצה לדבר על המשורר שמעון אדף.
שמעון אדף הוא סופר ומשורר ישראלי מלמד במחלקה לספרות עברית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמוסדות לימוד נוספים.
קורות חייו:

שמעון אדף נולד בשדרות בשנת 1972.

שיריו הראשונים ראו אור בכתב העת "מאזנים" בשנת 1991. בשנת 1993 נמנה עם מקימי כתב העת "אב", לצדו של דורי מנור. כתב העת לא האריך ימים, והתפרסמו רק שלושה גיליונות שלו (הגיליון השלישי מוספר 4).
למד לתואר ראשון בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב. במסגרת זו לקח קורסים במתמטיקה, מדעי המחשב, בלשנות, פילוסופיה, אמנות וספרות.
מספריו:
- מוקס נוקס
- הלב הקבור
- קובלנה של בלש...

# data[].attributes.body
שמוש נולד בשנת 1929 בעיר חלב היא ארם-צובא שבסוריה. אביו נפטר כשהיה בן תשע, ואמו עלתה לארץ ישראל יחד עם אמנון ואחיו יצחק, שהוזמן ללמד באוניברסיטה העברית. אח נוסף, טוביה שמוש, שעלה לארץ קודם לכן, היה אף הוא סופר ומתרגם.