# data[].attributes.attachment_link.title
Ярослав Мудрий. Біографія. Історія України.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Останній Гетьман

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Великий  Біографія  Історія України

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Святослав Ігорович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Останній Гетьман

# data[].attributes.attachment_link.title
Княгиня Ольга. Біографія.  Історія України!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
І́гор Рю́рикович ( Ingvar Röreksson; 878- 945) - Князь київський ( 912- 945). Представник династії Рюриковичів. Згідно з "Повістю временних літ" - син варязького князя Рюрика. Основоположник київської династії князів. Ймовірно, здійснив два походи на Константинополь ( 941 і 944), що закінчилися укладанням русько-візантійського договору. Організував виправи русів на Кавказ і Каспію. Убитий слов'янським племенем деревлян за грабунки, непомірний збір данини.

Повість временних літ називає Ігоря сином Рюрика I, що є однією з основ норманської теорії виникнення Русі. Хоча викладену у Повісті версію біографії Ігоря після досліджень академіка Шахматова більшість[джерело? ] істориків вважає за штучну легенду, але у питанні про походження Ігоря одностайності немає. Є такі версії, що він таки був сином Рюрика, або одним із воєвод Олега, або нащадком Аскольда, або просто чоловіком Ольги, яка, можливо, була спадкоємницею князів - Києвичів. Заступивши на княжий стіл, князь Ігор продовжив політику свого попередника, в якій княжому флоту відводилася чи не головна військово-дипломатична місія.

Морські походи князя Ігоря мали широкий міжнародний резонанс, про них писали його сучасники - візантійські хроністи Симеон Логотет, Григорій і Ліудкранд та арабський хроніст Масуді. За їхніми розповідями 941 року князь Ігор розпочав війну з Візантією. Причини цієї війни залишилися невідомими. Найімовірнішою вважають версію, що Візантія знову почала обмежувати Русь в торгівлі та намагалася колонізувати Чорноморське узбережжя русинів.

Достовірно відомі походи Ігоря на Константинополь (Царгород) у 941 та 944 роках.

Посадивши на 1000 лодій 40-тисячну дружину (в інших літописах називається нереальна цифра у десять тисяч кораблів), князь вийшов з Дніпра і безперешкодно увійшов до Босфорської протоки. Проте цей похід був невдалим, оскільки біля самого Константинополя руська флотилія була спалена грецьким вогнем.

Час для походу князь вибрав зручний: він знав, що візантійський флот і більшість імператорського війська знаходилися на війні з сарацинами. Однак візантійський імператор, завчасно попереджений херсонеським стратегом про вихід в море флоту русинів і навчений досвідом попередніх війн з ними, встиг повернути свій флот до столиці. Тож, коли лодії з десантом русинів увійшли до Босфору, подальший шлях їм перекрив візантійський флот під командуванням патриція Феофана. На озброєнні грецьких брандерів був "грецький вогонь", якого не мали русини. І це давало грекам велику перевагу в бою. Та князь Ігор бій прийняв. У Босфорі чи на підході до нього відбулася велика морська битва, в якій греки взяли верх над княжим флотом.

Відступивши в море, князь Ігор повернув свій флот до берегів Малої Азії і почав пустошити береги Віфинії і Пафлагонії. Поки десантні загони князя там господарювали, візантійський імператор стягнув туди всі свої сухопутні й морські сили. Македонська кавалерія розбила десантні загони русинів, а флотилія Феофана блокувала княжий флот з моря. У вересні відбулася повторна морська битва двох флотів, в якій княжий флот знову зазнав відчутної поразки. Греки своїм "ясним вогнем" (горюча суміш, що нагадувала напалм і не гасилася водою) спалили багато княжих лодій. Вночі князь Ігор зумів з залишками свого флоту прорватися крізь блокаду і направився до Керченської протоки . Весь перехід до Корчева (Керчі) русини відбивалися від переслідування візантійського флоту і втратили в боях ще багато своїх лодій і воїнів.

Полонених русинів греки привезли до Царгорода де, як засвідчують літописці-очевидці, їм відрубали голови.

У 944 році між Києвом і Царгородом було досягнуто згоди і укладено союзну і торговельну угоду, та вже з більшими обмеженнями для Русі ніж це було обумовлено при Олегові. Русь зобов'язувалася допомагати імператорові військами та не претендувати більше на візантійські володіння у Криму.

Та невдача в поході на Царгород не зупинила військових дій князя Ігоря. У вересні 943 року він проводить великий похід на Каспійське море. Союзниками русинів виступили алани (черкеси) та лезгини. Як описав азербайджанський поет Нізамі, русини, діставшися берегом до Дербента, завантажилися на кораблі і з моря увійшли в гирло річки Кури. Річкою їхня флотилія досягла середини Албанії (території нинішнього Карабаху).

Розбивши мусульманські війська, князь Ігор зайняв столицю Карабаху - велике і багате місто Бердаа і в ньому розмістив свою ставку. За короткий час він фактично опанував всю країну. Через пів року епідемія дизентерії у війську, ймовірно яку спричинило надмірне вживання субтропічних фруктів, змусила таки його повернутися на Русь. З багатою здобиччю русь, як свідчить літопис, "попливла назад, і ніхто не смів перейти їй дорогу".

Другий похід на Візантію, у якому окрім полян взяли участь загони варязьких найманців, печенігів, словен, кривичів, тиверців тощо, завершився укладанням вигіднішої угоди з Візантією, яка значно розширила торговельні можливості русів у Візантії.

В останні роки князювання Ігор вів війну з деревлянами. Причиною невдоволення деревлян владою князя було велике полюддя (данина), яке збирав із них Ігор за допомогою варягів.

Як прийде місяць листопад, - оповідає Костянтин VII Багрянородний, - князі з усією руссю виходять з Києва у землі підвладних слов'ян на полюддя. Перебувають там цілу зиму і вертаються у квітні і тоді споряджають човни в дорогу до Візантії.

Таке "полюддя" було дуже дошкульне для місцевого населення. Не тільки треба було доставити тяжку данину - хутра, шкури, мед, віск, чи чого там чекав Київ, - але й удержувати цілу зиму військо, яке певно не поводилося на спокійно. Тому слов'янські племена не раз противилися проти цих важких обов'язків.

Данину у Деревлянській землі Ігор відступив зразу своєму воєводі Свенельдові. Країна була багата, і воєвода мав з неї великі доходи. Але тоді дружина самого Ігоря почала нарікати, що їй так добре не живеться: "Свенельдові вояки приоділися у зброю і одяги, а ми голі! Ходи, княже, з нами по дань, і ти добудеш, і ми". Ігор рішився збільшити данину деревлянам і пішов з дружиною на Деревлянську землю. Почалися звичайні "примучування", - силою взяли Ігореві вояки те, що хотіли.

Коли вже верталися, Ігор роздумався і сказав дружині: "Ідіть з даниною до дому, а я вернуся і ще походжу". Думав іще більше для себе зібрати. Як деревляни дізналися, що він вертається, сказали: "Як внадиться вовк між вівці, то повиносить усе стадо, поки його не уб'ють. Так буде і з нами, як його не вб'ємо, то нас вигубить". І під городом Іскоростенем зробили засідку й убили Ігоря разом з його товаришами. Візантійський хроніст другої половини X ст. Лев Диякон змалював докладнішу картину розправи над Ігорем. Він повідомляв, що його прив'язали до стовбурів двох нагнутих дерев, відпустили, й дерева роздерли його тіло на дві частини. Існують, по суті, й перекази про це. Літопис подає смерть Ігоря під 945 роком.

Батько: Рюрик (?-879), родоначальник, князь ладозький

Матір: невідома

Дружина: Ольга (902-969), шлюб 913

Святослав (?-972), великий князь київський (945-972)

Володислав (? -971)[3]

Предслава[4]

Також в Ігоря могло бути чимало інших дочок, яких повидавали заміж до 944 року. Могли бути й інші сини, які загинули ще за життя батька.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор Рюрикович

# data[].attributes.attachment_link.description
І́гор Рю́рикович ( Ingvar Röreksson; 878- 945) - Князь київський ( 912- 945). Представник династії Рюриковичів. Згідно з "Повістю временних літ" - син варязького князя Рюрика. Основоположник київської династії князів. Ймовірно, здійснив два походи на Константинополь ( 941 і 944), що закінчилися укладанням русько-візантійського договору. Організував виправи русів на Кавказ і Каспію.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Оле́г ( давньорус. Ѡлегъ; до 879 - 912) - напівлегендарний київський князь ( 882- 912) варязького (данського[1]) походження. Родич або соратник Рюрика. Регент при княжичу Ігорю. Згідно з "Повістю минулих літ" завоював Київ, убивши місцевих правителів, варягів Аскольда і Діра; після чого промовив слова "хай буде се мати городам руським". Здійснив похід на Константинополь ( 911). За переказом отруєний змієм, який виліз із черепа його мертвого коня. У іноземних джерелах невідомий[2]. Прозваний у літописі Віщим, тобто чаклуном, волхвом[3].

У літописах викладаються дві версії біографії: традиційна (в "Повісті временних літ") і за Новгородським першим літописом. Новгородський літопис зберіг фрагменти більш раннього літописного зводу (на якому ґрунтується і "Повість временних літ"), проте містить неточності в хронології щодо подій X століття.

За "Повістю временних літ", Олег був родичем (одноплемінником) Рюрика.

В. М. Татищев з посиланням на Йоакимівський літопис вважає його швагром - братом дружини Рюрика, яку називає Єфанда[4]. Точне походження Олега в "Повісті временних літ" не вказується. Перекази, пов'язані з його особистістю, збереглися також в напівміфічній скандинавській сазі про Одде Орвара (Стрілу), що свідчить про широку популярності князя в Скандинавії[5].

Після смерті засновника князівської династії Рюрика в 879 році Олег став княжити в Новгороді як опікун малолітнього сина Рюрика Ігоря.

Олег - слов'янська форма скандинавського імені Гельґі ( норв. Hailaga, Helgi). Висувається думка, що Олег був одним із ватажків варягів-вікінгів, який вступив у союз з Рюриком, скріпивши його шлюбом Рюрика зі своєю сестрою.

Відомі слов'янські слова "льгк", "ольгчити", "ольгчатися", "льгота", "вольгота", "вольготний".

У слов'янських мовах зафіксовані імена Oleg (Oley) (чеськ. в 1088 році), Olek (Welek), топоніми Ologast, Wolegast, Wolgast та ін[6].

У руських билинах згадується ім'я Вольга чи Волх.

Не відомо про жодний випадок, коли хтось із численних руських Олегів звався б у будь-якому джерелі "Гельґі", чи, навпаки, якийсь відомий у джерелах Гельґі був відомий у руських літописах як "Олег".

Жодне іноземне джерело нічого не знає про Олега.

Олег/Гельґі був онуком данського правителя Гельґи, який наприкінці ІХ ст. емігрував на Полаб'я. Одружившись з донькою східнослов'янського правителя Будимира, Олег отримав у володіння землі сучасного українського Прикарпаття зі столицею у Пліснеську (тепер с. Підгірці на Бродівщині). Тут у нього народилась донька Ольга/Гельґа, майбутня правителька Русі і свята. Загинув Олег у прикаспійському м. Берді 943 р. У давньому європейському епосі широко відомий як Ож'є Данець та Гольґер Данске[7].

У Аль-Масуді є Дір і Ольванг, вони сучасники і обидва правлять країнами слов'ян: "Далі за ним (Діром), слідує цар ал-Олванг, у якого багато володінь, великі будови, велике військо і рясне військове спорядження. Він воює з румом, франками, лангобардами та іншими народами. ... За цим царем знаходиться з країн слов'ян цар турків"[8]. Під турками (пор. з даними Костянтина Багрянородного) слід розуміти угорців, локалізуючи царство Ольванга на південному заході від Києва, найімовірніше на Прикарпатті.

У Литві є річка Ольга / Alga і деякі імена: Ольгерд / Algirdas; Ольгімунт / Ольгімунд / Ольгімонт, які, в основі мають ту ж оригінальну форму цього імені - Ольгъ, що першим згадується у Повісті минулих літ: В лъто 6387. Умършю же Рюрикови, предастъ княжение свое Ольгови, отъ рода ему суща... В лъто 6390 Поиде Ольгъ, поемъ вои свои многы... Основою цих балтських імен є відомий власно литовсько-латиський корінь: "alga / algas" - винагорода / дар, не пов'язаний, втім, з германським коренем heilagr (святий)[джерело? ].

Точних відомостей про походження Олега немає. За літописами Олег був родичем Рюрика, однак в яких саме родинних відносинах вони перебували - невідомо. За однією з версій Олег міг бути швагром останнього, за іншими - представником місцевих слов'янських князів, одним зі шведських конунгів, або й взагалі ніяк не пов'язаним із Рюриком[9]. Згідно ЕІУ був одним з скандинавських найманців які прибули разом з Рюриком із Скандинавії[3].

Після смерті Рюрика у 879 році Олег став правити у Новгороді як опікун (регент) малолітнього сина Рюрика Ігоря. Проте з часом фактично узурпував владу.

Вся політика Олега була орієнтована на захист економічних інтересів. Скорочення східної торгівлі і початок занепаду Волго-Балтійського шляху загрожували обірвати процвітання Новгорода, перетворити його на другорядний лісовий край. Торгівля стала основним джерелом збагачення князя. Лише повноцінний обмін північних товарів і реекспорт східних товарів могли забезпечити процвітання самої Ладоги і виживання жителів краю, оскільки місцеві продовольчі ресурси були невеликими, а для закупки їх, найперше хліба, потрібні були кошти. І тоді Олег взявся оволодіти ключовими позиціями вздовж шляху "з варягів у греки", що в IX ст. відтіснив давній Волго-Балтійський шлях. Але головні пункти цього шляху контролював Київ. Дуже правдоподібною виглядає здогадка Г. Маргера про союз Олега з уграми (мадярами), який забезпечив успіх його політики[10].

За літописами 882 року Олег здобув Київ, попередньо зайнявши Смоленськ ( Гніздово) та Любеч. При взятті Києва він убив київських князів Аскольда та Діра. На думку Л. Войтовича причиною загибелі Аскольда та Діра були їхні спроби запровадити християнство. Противники християнства, встановили зв'язки з Олегом, сподіваючись з його допомогою звалити християнську партію при дворі князів. Вони могли допомогти Олегові проникнути в Київ і вбити Аскольда та Діра[11]. Взявши Київ Олег виголосив свою знамениту фразу: "Хай буде се мати городам руським", яка означала що віднині столицею Русі буде Київ. Також він постановив збирати з Новгорода щорічну данину в 300 гривен, яка збиралась до смерті Ярослава Мудрого.

883 Олег змусив платити данину древлян, у 884-885 - сіверян, 885 вів війну з тиверцями. Можливо, що у цих війнах йому допомагали угорці. Вірогідно, що Олегу вдалось спрямувати союзні йому угорські орди на землі волинських і хорватських князівств.

Об'єднавши землі вздовж шляху " з варягів у греки", Олег зіткнувся з Хозарським каганатом, який контролював шлях зі сходу через Нижню Волгу та Каспій ("срібний шлях").

Вершиною його політики вважають[хто?] похід на Константинополь і угоду з Візантією 911 року, яка, однак, не згадана у жодному візантійському чи іншому історичному джерелі, окрім древньоруських літописів (Повість временних літ, Новгородський літопис).

Згідно з літописом 907 року, руська дружина на 2000 лодіях, на чолі з князем Олегом вирушила в похід на Константинополь. Руси оточили місто і перетягнули волоком човни суходолом в затоку, оминувши натягнутий ланцюг. Побачивши неможливість чинити опір русам, місто здалося, і Олег у знак своєї перемоги прибив свій щит на ворота міста. Руські дружинники були обдаровані великими дарами. Однак угоду про пільги для руських купців з візантійцями вдалося підписати лише 911 року, коли пригрозили другим походом проти Царгороду (Константинополя).

Реальну картину про встановлення взаємовідносин Олега з Візантією засвідчує додаткова умова від 2 вересня 911 року. Вона цінна тим, що вперше встановлює правові відносини русинів з греками, визначає правила взаємовідносин в грецьких і руських містах, покарання за їхні порушення, викуп невільників, взаємодопомогу у війні тощо.

У першому договорі Олега говориться про утримання двору русинів у Царгороді та забезпечення їхніх кораблів при поверненні на Русь. У другому договорі Олега цікавими є пункти про кораблі, які зазнали лиха в морі. "Коли велика буря викине лодію на чужу землю, а знайдеться там хто від Русі, то має рятувати лодію з вантажем і відіслати її до грецької землі та провести її через усяке небезпечне місце аж дійде в місце безпечне. Коли така лодія від бурі або через мілину не може дістатися до свого місця, ми, Русь, допоможемо гребцям цієї лодії й допровадимо їх здорових із купівлею - якщо це трапиться близько грецької землі. Як така пригода трапиться лодії руській - проведемо її в руську землю". Коли ж було неможливим доставити корабель до порту його призначення то греки і русини взаємно зобов'язувалися вантаж продати, а гроші відіслати власнику корабля.

У листуванні кордовського міністра Хасдая ібн Шапрута з хозарським каганом Йосипом є розповідь про спробу візантійського імператора Романа I Лакапіна ( 920- 944) підбурити проти хозар "царя Русії" Хальгу. Але останній ніби-то розпочав війну з Візантією, зазнав поразки і пішов морем у Персію чи Тракію. Це могла бути реакція на похід Олега в 911 році: успіхи противника виставлялися його поразкою. Насправді хозари вважали Олега союзником Візантії, що логічно випливало з угоди 911 чи давнішої угоди Аскольда 874 року, порушувати яку Олегу не було потреби.

У той період Русь виступала союзником Візантії. 912 року Візантійська імперія почала війну з болгарським каганом Симеоном. У 915 році на кордонах Русі з'явилися печеніги, і з ними було укладено мир, спрямований проти Симеона.

Руські кораблі на колесах під Царгородом

Скріплення угоди клятвами.
Олег перед ідолом Перуна

Ім'я Олега не назване жодним східним істориком при описі подій того часу. Як і за часів Аскольда, у той час погляди Русі спрямовані були на південний схід. Морський похід руських військ історія зафіксувала в 905-910. Східний історик Табаристану ібн-ель-Хасан описує похід флотилії Русі в Каспійське море на Абесгун. Спочатку похід складався досить успішно. 909 флотилія із 16 лодій (близько 800 дружинників) прорвались через хозарські землі в Каспійське море, підплила до острова Абесгуна в Табаристані і спалили торговельний флот, що стояв там. Русь встигла захопити кілька міст на каспійському узбережжі, але об'єднані війська намісника Табаристану Абуль-Абаса та начальника міста Сарі розбили руську дружину, а частину воїнів поневолили.

Наступного року відбувся похід на Каспій. 910 року руси захопили Сарі. Але, за істориком ібн-ель-Хасаном, під Гілянами вони знову зазнали невдачі і надалі напрям своєї військово-політичної діяльності перенесли на південь, у бік могутньої Візантійської імперії. Можливо, в такий спосіб йшлося про зближення з Візантією і ослаблення позиції халіфату.

Десь після 912/13 за даними Аль Масуді руський флот на 500 човнах (по 100 людей у кожному) через Керченську протоку ввійшов в Азовське море. Це був величезний ледунґ в 15-20 тис. дружинників. Підпливши до гирла Дону, русь послала послів до кагана, прохаючи його пропустити їх у Каспій, обіцяючи за це каганові половину здобичі. Хозари дозволили русі пройти через Дон, звідки волоком лодії були перетягнені у Волгу і військо спустилося по ній у Каспійське море. Каган саме воював з печенігами, крім того, русини обіцяли йому половину здобичі. Русь спустошила й розграбувала Ширванд, Азербайджан, Гілянд, Табаристан. Було придушено опір тамтешніх жителів Ширвана, що були озброєні і посаджені на купецькі судна правителем Ширвану Гайтамом. ("тисячі мусульман було вбито і затоплено"). Результатом походу був розгром мусульманської торгівлі на Каспії, хоча масштаби його дозволяють припускати, що мова йшла про завоювання одного з портів і перетворення його в руську факторію. Повертаючись із походу, ввійшовши в гирло Волги, русь надіслала каганові, за договором, половину здобичі. Але мусульманська гвардія кагана збунтувалась і почала вимагати помсти над Руссю за смерть одновірців. Не маючи змоги протистояти вимогам гвардії Каган скорився, але попередив русинів. 15 тисяч мусульманської кінноти відправились на човнах по Волзі шукати Русинів. Побачивши одне одного обидві армії вийшли з човнів і між ними зав'язалась люта битва, що тривала три дні і закінчилась катастрофічною поразкою русі. В битві на Волзі загинуло 30 тисяч русинів. Решта 5 тисяч на кораблях втекли по Волзі, де були перебиті буртасами і волзькими болгарами. Можливо тоді й загинув Олег. Отже, всі спроби Олега закріпитись на Каспії, якщо такі були, результатів не дали.

Обставини загибелі Олега суперечливі та не до кінця ясні. Повість минулих літ відносить смерть Олега до 912 року, вказуючи на його могилу на Щекавиці. Там же наведено і відому версію про смерть князя від укусу змії. За Новгородським Першим літописом Олег помер 922 року від укусу змії, але в околицях Ладоги, де і був похований. У норвезькому епосі є сага про Орвара-Одда, якому чаклунка пророкувала смерть від коня. Фінал саги однаковий з фіналом легенди-саги про смерть Олега. Взагалі смерть від власного коня, з черепа якого виповзає гадюка, і понуре віщунство співзвучні з мотивом відплати, з мотивом (однаково страшним як для вікінгів, так і для слов'ян, що поклонялися Перуну- Одіну) смерті від власного меча.

Кембрижійський документ, також відомий під назвою "лист хозарського єврея", згідно з яким війні Русі на Візантію передувало зіткнення у Чорному морі якогось Гельґу (H-l-g-w), Руського правителя, з хозарами у Чорному Морі, де цей правитель Гельґу програв, і мусив з соромом тікати до Персії. Згідно з іншими свідченнями, Гельґу захопив у 943 місто Бердаа, де все його військо як і його самого було вбито, що ставить під сумнів традиційну хронологію Олегового правління. Щоправда, і Ігор, яким його зображують літописи, стає активним руським державним діячем лише з 940-их, а його спадкоємець Святослав народився близько 938 року, тобто у 60-63-річного батька, що не виглядає правдоподібно, тому, можливо, Ігор мав би бути онуком, або й правнуком Рюрика, що теж цілком можливо. А от якщо Олег і справді був опікуном Ігоря, то й початок його правління припадав би на 909- 910 роки.

↑ Мицько І. Датское происхождение князя Олега. 2010 (рос.)

Брайчевський М. ↑ Суспільно-політичні рухи у в Київській Русі. Вибране. - К. : Вид. О. Теліги, 2009. - Т. 1. - С. 111. - ISBN 978-966-7601-68-3.

↑ а б Котляр 2010:562.

↑ Татищев В. Н. История Российская. - Т. 1. - С. 113.

↑ Пчёлов Е. В. Рюриковичи. История династии. - С. 48-50.

↑ Гедеонов С. А. Варяги и Русь. М., 2005, с. 182-185

Мицько І. Пліснеськ - бáтьківшина княгині Ольги // Конференція "Ольжині читання". Пліснеськ. 10 жовтня 2005 року. Львів, 2006, с.61-81; Його ж. Родовід княгині Ольги за європейським епосом // Другі "Ольжині читання" Пліснеськ-Львів. 14-15 червня 2007 року. Львів, 2007, с.18-19, 24-25; Його ж. До історії поширення у Європі переказів про княгиню Ольгу // П'яті "Ольжині читання". Пліснеськ. 7 травня 2010 року. Львів-Броди, 2011,с.7; Його ж. Датское происхождение князя Олега // ↑ [1]

↑ Цит. за: Новосельцев А. М. Образование древнерусского государства и первые его правители // Древнейшие государства Восточной Европы. 1998.- М., 2000.- С. 472

↑ Войтович 2006:202-204.

↑ Войтович 2006:204.

↑ Войтович 2006:205.

Олег // Україна в міжнародних відносинах. Енциклопедичний словник-довідник. Випуск 6. Біографічна частина: Н-Я / Відп. ред. М. М. Варварцев. - К.: Ін-т історії України НАН України, 2016. - с.40-41

# data[].attributes.attachment_link.description
Оле́г ( давньорус. Ѡлегъ; до 879 - 912) - напівлегендарний київський князь ( 882- 912) варязького (данського[1] ) походження. Родич або соратник Рюрика. Регент при княжичу Ігорю. Згідно з "Повістю минулих літ" завоював Київ, убивши місцевих правителів, варягів Аскольда і Діра; після чого промовив слова "хай буде се мати городам руським".