# data[].attributes.headline
Ранні словʼяни. 

# data[].attributes.subject
Ранні словʼяни. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
12.1.2. Населення пізньозарубинецького часу 12.1.3. Київська культура
12.1.1. Зарубинецька культура

Зарубинецька археологічна культура ІП-І ст. до н. е. обіймала значні обшири України й Білорусі (названа за могильником біля с. Зарубинці Канівського району Черкаської обл.). Серед носіїв культури домінували слов'янські елементи при наявності балтсь-ких та германських. На відміну від сусідніх областей Подніпров'я, на Полтавщині класичних зарубинецьких поселень та могильників рубежу нової ери знайдено небагато. Серед них - рештки поселень на городищі скіфської доби в ур. Колядиха поблизу Глинсь-ка на Роменщині і в с. Садки Кременчуцького району, а також три поховання із зарубинецьким інвентарем, виявлені в Лубнах, Верхній Мануйлівці Козельщинського та Дяченках Кременчуцького районів. Впущені в курганні насипи, ці поховання поєднують зарубинецькі та сарматські риси поховального обряду.

Миска і горщик зарубинецької культури з поховання у кургані на Замковій Горі в Лубнах. Розкопки Ф. Камінського. 1882.

Уламки горщика зарубинецької культури з поселення біля с. Садки Кременчуцького р-ну. Знахідка В. Шерстюка. 2003.

Колядинська пам'ятка досліджувалася A.B. Гейком у 1993-1995 pp. Крім господарських ям, виявлені залишки житла-майстерні бронзоливар-ника ІІ-І ст. до н. е.

Лубенське поховання розкопане в 1882 р. Ф.І. Камінським у великому кургані на Замковій горі. Воно здійснене у прямокутній ямі розміром 2,15×2,85 м, впущеній у насип на глибину близько 1,45 м. Похована тут жінка лежала випростано на спині. Поряд знаходилася типова заруби-нецька ліпна кераміка: прикрашений чотирма підковоподібними наліпа-ми горщик та миска з кісткою коня. До складу напутнього інвентаря також входили: ліпна пізньоскіфська курильниця, залізний ніж, точильний камінь та частина залізної лучкової фібули.

12.1.2. Населення пізньозарубинецького часу

У середині І ст. н. е. Зарубинецька культура під тиском сарматів трансформувалась у нову культурно-етнічну спільність. Деякі дослідники ототожнюють цю спільність із племенами венедів, які згадуються в писемних римських джерелах. Пізньозарубинецьке населення поширилося на великій території, включаючи весь Лівобережний Лісостеп. Імовірно, землеробсько-скотарське пізньозарубинецьке населення підтримувало з сусідами-степовиками мирні стосунки, виплачуючи данину продуктами сільського господарства.

Для тогочасних мешканців Полтавщини характерні пам'ятки типу Картамишевого 2 (II пол. І - кін. II ст. н. е.). Це переважно неукріплені поселення, розміщені на надзаплавних терасах чи підвищеннях у заплавах рік. На місцях розташування цих селищ знаходять уламки великих ліпних корчаг та мисок із лискованою поверхнею.

Охоронні дослідження проводилися у 1997 та 2000 pp. І.М. Кулатовою, О.Б. Супруненком та Р.В. Терпиловським на селищі в ур. Озеро неподалік Західного укріплення Більського городища. С.П. Юренко в 1973-1974 pp. розкопувалися поселення на р. Оріль - поблизу сіл Йосипівка та Чернеччина.

Жінки й чоловіки зарубинецької культури. Реконструкція З. Васіної.

Вигляд поселення пізньозарубинецького часу в ур. Озеро неподалік Більська. Розкопки О. Супруненка та Р. Терпиловського. 1997.

Поселення в Нільську площею близько 4 га тулилося до валу скіфського часу. На пам'ятці досліджено рештки неглибокої напівземлянки та 6 господарських ям. Напівземлянковий прямокутний котлован зрубного житла містив залишки відкритого вогнища, значну кількість уламків ліпного посуду (корчаг, горщиків, дисків-сковорідок, мисок), кілька виробів із заліза й бронзи, уламки імпортної амфорної тари. У господарських ямах діаметром 0,8-1,6 м та глибиною 0,9-1,2 м виявлено фрагменти ліпного посуду, керамічні й кістяні вироби, кістки свійських та диких тварин, у т. ч. бика, корови, коня, вівці, свині, кози, а також оленя, лося, кулана, кабана.

Під час розкопок орільських поселень досліджено кілька споруд. Знайдено уламки великих груболіпних корчаг, горщиків, дисків, високих реберчастих мисок з лискованою поверхнею, а також бронзову лунницю, пряслиця, уламки античних амфор.
План житла та кераміка з пізньозарубинецького поселення поблизк с. Вовоки Зіньківського р-ну. Розкопки Є. Горюнова. 1977.
Протягом II пол. II ст. н. на Лівобережжі Дніпра розселилися прибульці зі східних районів Білорусі. Характерними для цього населення є пам'ятки типу Грині-Вовки. На території Полтавщини до цієї групи пам'яток належить селище поблизу с. Вовки у Зіньківському р-ні, досліджене Є.О. Горю-новим у 1975 і 1977 pp.
12.1.3. Київська культура
Розкопками виявлено рештки будівлі з глиняною долівкою й опалювальною спорудою у кутку. Знайдено фрагменти тюльпаноподібних кор-чаг із широким горлом, уламок бронзової фібули.

На рубежі ІІ-ІП ст. в Середньому та Верхньому Подніпров'ї поширилася київська культура - перша із достеменно слов'янських культур Середнього Подніпров'я.
Прикраса до ланцюга з рогу з ур. Сад. Бронза, емаль. За Д. Левченком. 1995.
Браслет із виїмчастими емалями з Лубен. Знахідка О. Лавренка. 1880-ті.

Пам'яток цієї культури на Полтавщині відомо дуже мало. Характерною ознакою пізньозарубинецьких і київських старо-житностей є високохудожні речі з виїмчастими емалями. Одна з таких речей - бронзова деталь ланцюга до рогу для пиття, декорована емалями червоного, зеленого та оранжевого кольорів, походить із території поселення в ур. Сад неподалік від с. Більськ Котелевського р-ну. До відомого археологічного зібрання K.M. Скаржинської свого часу належав бронзовий позолочений браслет з кутка Плютенці в Лубнах. Селища київської культури виявлено також поблизу с. Засулля Лох-вицького, с. Вороньки Оржицького, с. Батьки Зіньківського та колишнього хут. Полтавці Полтавського районів.

# data[].attributes.attachment_link.title
21.1 Ранні слов'яни | Полтавіка

# data[].attributes.attachment_link.description
12.1.2. Населення пізньозарубинецького часу 12.1.3. Київська культура 12.1.1. Зарубинецька культура Зарубинецька археологічна культура ІП-І ст. до н. е. обіймала значні обшири України й Білорусі (названа за могильником біля с. Зарубинці Канівського району Черкаської обл.). Серед носіїв культури домінували слов'янські елементи при наявності балтсь-ких та германських.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Пошук реліквій з металошукачем (Хмельниччина)

# data[].attributes.attachment_link.title
Черняхівська культура

# data[].attributes.headline
Пеньківська культура

# data[].attributes.subject
Пеньківська культура

# data[].attributes.headline
 Прокопій Кесарійський про словʼян.

# data[].attributes.subject
 Прокопій Кесарійський про словʼян.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Наскрізний зріз української історії від найдавніших часів до сьогодення
Прокопій Кесарійський про державу, культуру, вірування, звичаї та побут східних слов'ян (VI ст. н. е.)
Ці народи, слов'яни й анти, не підлягають одній людині, а з давніх-давен живуть у демократії; тому про все, що для них корисне чи шкідливе, вони міркують спільно. І майже в усьому іншому обидва варварські народи здавна живуть однаково. Єдиного бога, громовержця, визнають вони владикою всього світу і в жертву йому приносять биків і всякого роду священних тварин. Долі вони зовсім не знають і не приписують їй ніякого впливу на людей. Коли їм загрожує смерть, під час хвороби чи на війні, вони дають обітницю, що, коли врятуються від смерті, то Негайно принесуть за врятування життя жертву богу, - і коли небезпека минула, приносять жертву і вважають, що цим купили своє врятування. Поклоняються також рікам і німфам, і іншим божествам, і всім їм приносять жертви; під час цих жертвоприношень ворожать.

Живуть вони в убогих хатинах, далеко розташованих одна від одної, і часто міняють місця проживання. Вирушаючи на війну, багато хто з них іде на ворога піший, тримаючи в руках невеликий щит і дротики; панцерів вони не носять; деякі виходять у бій без хітона і без трибонія [без верхнього і спіднього одягу], в самих коротких штанах, і б'ються в шароварах, що закривають лише частину тіла.

У тих і других варварів одна мова, проста і варварська; не відрізняються вони одні від одних і зовнішнім виглядом. Усі ці люди високі на зріст і надзвичайно сильні. Колір обличчя в них не зовсім білий, волосся не русе і не переходить у чорне, а рудувате і, до того ж - в усіх. Подібно до массагетів, і вони живуть бідно і грубо, і так само, як ті, перебувають повсякчас у грязі. Підступства чи лукавства в них зовсім мало, але при всій їх простоті норови в них гунські. І ім'я слов'янам і антам було споконвіку одно; тих і других стародавність називала опорами; думаю, що вони жили розсіяно [розкидані тут і там] і займали великі простори. Більша частина земель за Істром належить їм. [...]

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Прокопій Кесарійський про державу, культуру, вірування, звичаї та побут східних слов'ян (VI ст. н. е.) - ДАВНІ НАРОДИ ТА СУСПІЛЬНО-ПОЛІТИЧНІ УТВОРЕННЯ НА УКРАЇНСЬКОМУ ІСТОРИЧНО-ГЕОГРАФІЧНОМУ АРЕАЛІ - Історія України - Хрестоматія - У хрестоматії представлено наскрізний зріз української історії від найдавніших часів до сьогодення - В.А. СМОЛІЙ

# data[].attributes.attachment_link.description
Прокопій Кесарійський про державу, культуру, вірування, звичаї та побут східних слов'ян (VI ст. н. е.) - ДАВНІ НАРОДИ ТА СУСПІЛЬНО-ПОЛІТИЧНІ УТВОРЕННЯ НА УКРАЇНСЬКОМУ ІСТОРИЧНО-ГЕОГРАФІЧНОМУ АРЕАЛІ - Історія України - Хрестоматія - У хрестоматії представлено наскрізний зріз української історії від найдавніших часів до сьогодення - В.А. СМОЛІЙ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Константин Акатынов

# data[].attributes.attachment_link.title
Прокопий Кесарийский о восточных славянах. Для уроков истории в школе

# data[].attributes.headline
Анти ліпше в

# data[].attributes.body
Анти ліпше від інших "уміли воювати в гірських і важких місцях"; "завдяки своїй доблесті... (гористості краю - О. С.) змусили ворогів до втечі". Країна Евлісія, де вони жили, простяглася до т. зв. "Меотійського Болота" й річки Танаїс (Дону), що спадає в "Болото". Саме це "Болото" вливається до Евксинського Понту. "Народи, які тут живуть, у давнину звалися кіммерійцями, тепер же... утигурами. Далі, на північ від них, займають землі незліченні племена антів".

У Псевдо-Кесарія, автора "Відповідей на запитання" (серед. VІ ст.), склавинів протиставлено "фісонітам, що звалися також "данувіями", тобто, "дунайцями", в яких вбачали антів. Про їхнє значення для Візантії промовляють епітети, вживані в титулатурі її імператорів. Означення Antikos (лат. Anticus "Антський") вживалося близько 80 років (з 23. ХІ. 533 по 1. V. 612) Юстиніаном І, Юстином ІІ, Тиверієм, Маврикієм та ін. у приблизно такій трафаретній структурі: "Імператор... Аламанський Готський Франкський Германський Антський Аланський Вандальський Африканський", але в ній немає епітета "Склавинський", хоч апелятив "sclavus" став у римській імперії навіть означати "раб".

Антів ще знають: Іоан Ефеський (бл. 506-507 р. - як "підкуплених" ромеями, щоб ті напали "на [... ] слов'ян"), Агафій Миринейський (він 530-582 рр. згадує антів візантійської служби, а також слов'янина Сваруна). Менандр Протектор (автор "Історії", писаної після 582 р., оповідає про аварське спустошення "Антії" та її посольство до "Аварії" на чолі з Мезамером, сином Ідаризія, братом Келагаста, "пустословом і хвальком", чиї "нахабні" переговори кінчилися смертю й посиленням антиантської агресії аварів). Безіменний автор трактату "Про воєнне мистецтво" (70-і рр. VІ ст.) твердить, що вдалими бувають засідки проти "білявих" народів, антів, склавинів, сарацинів та персів, але "стосовно скіфських "... треба остерігатися пасток з їхнього боку".

Маврикій, візантійський імператор 582-602 рр., автор "Стратегікону", дозволяє нападати на ворожу землю, якщо вороги небоєздатні, непідготовлені, "не знають порядку й влади, як склави й анти". Ці племена "однакові", вільні, не схильні ні до рабства, ні до покори. "Численні й загартовані", вони "легко переносять і спеку, й холод, і дощ, і голизну тіла, й нестачу їжі". До іноземців "добрі й дружні, супроводжують їх почергово з місця на місце". Майже по-кавказьки захищають честь і гідність гостя, полонених тримають лише протягом визначеного часу. "У них багато різноманітної худоби й злаків... Жінки... цнотливі понад усяку людську природу... Живуть... серед лісів, рік, боліт та... озер", влаштовуючи чимало запасних виходів із жител; "цінності... закривають у тайниках", "люблять нападати... у місцях лісистих, вузьких та обривистих", "користуються засідками, раптовими нападами й хитрощами". Є "найдосвідченішими в переправі через річки"; "захоплені небезпекою, поринають глибоко в воду, тримаючи в роті... довгі очеретинки... дихають через них". "Кожний чоловік озброєний двома невеликими списами, а дехто з них - і щитами... дерев'яними луками й невеликими" отруєними стрілами. "Перебуваючи в стані анархії та взаємоворожнечі... ні бойового порядку не знають, ні битися в правильному бою не прагнуть". А "з криком усі разом рухаються вперед". "Віроломні й ненадійні в угодах". "Жоден не хоче уступити іншому". "За скіфським звичаєм, одні наводять мости, інші будують настил". "Оскільки в них багато вождів і вони не згідні один з одним, не зайве деяких з них прибрати до рук за допомогою речей або подарунків, особливо тих, які ближче до кордонів". Знайдене в них радить "переправляти в свою землю".

Отже, анти фіксуються впродовж ІІІ - VII ст. н. е., переважно поряд із склавинами (гр. Sklavenoi), своєрідним відбиттям слова слов'яни, які, врешті, й поглинули їх. Анти й склавини хоч і єдналися узами історичної спорідненості, минулою однойменністю (венеди, спори), мовою, територіальним сусідством (принаймні на Дністрі й Дунаї), звичаями тощо, все ж були різними етносами, які нерідко конфліктували й конфронтували між собою.

За А. Куником, "анти... були, насправді, не слов'янами, а лише династами азійського (черкеського?) походження, які підкорили собі чорноморських слов'ян у VІ ст. (?- О. С.)... й у візантійських письменників згадувалися так само окремо від слов'ян, як болгари та руси". Цікаво, що на цьому тлі складається система слов'янських племен, які дістали свої етноніми від чужоземців. Сюди належать: балканські болгари/булгари (тюркізм), руси (русини, русичі, руснаки, руські, вони ж на заході деінде ще й досі рутени/Ruthenos - кельтизм), білоруси (мають слов'яно-кельтський варіант), серби/сорби (індоаризм), хорвати (іранізм).

"Незліченні" анти, займаючи величезні простори північніше Азово-Чорномор'я, тобто між Доном і Дунаєм, зникли безслідно, майже як і знамениті їхні суперники авари-обри. З ними лише обережно позалінгвально-географічно пов'язують племена уличів і тиверців, можливо, полян. О. Шахматов ототожнював антів (гр. Antai/ Antes) з предками всього східного слов'янства, початок формування якого датується рухом праслов'ян з басейну Вісли на Наддунайщину.

Лишається недослідженим протилежний напрям розселення антів, так само як і декларований візантійцями факт розпаду на антів і склавинів єдності, званої спорами (Spori). Цікаво, що цей етнонім ще й досі не має надійної етимології. А що коли це один з найдавніших слов'янізмів, зафіксований у період великого й переповненого "спорами" - суперечками за землю переселення народів? "Від Прокопія (Кесарійського - О. С.), - пише О. Шахматов, - ми дізнаємося, що анти (...) в царювання Юстина (518-527 р.), перейшовши Дунай, напали на імперію, де дістали поразку від Германа, котрий стояв на чолі фракійських військ".

Знаменитий мовознавець, вивчаючи історико-етнографічні особливості життя антів і не маючи в своєму розпорядженні такого важливого наукового апарату, як сучасний корпус новгородських берестяних грамот, доходить висновків, що першою прабатьківщиною східних слов'ян (в оригіналі "русского народа") "була територія антів, тобто - область між Прутом і Дніпром", всупереч тим, хто вважав, що вона містилася в Білорусії, в Карпатах, біля гирла Дунаю, в понизів'ї Пруту, Дністра й Дніпра. 558 р. в цьому районі на антів напали авари, які з допомогою лангобардів зайняли 567 р. землю гепідів, котра тяглася аж до рік Драви й Сави (суч. Хорватія).

Анти ж під тиском аварів-обрів, за О. Шахматовим, відійшли до Волині (теперішні Волинська, Рівненська й Житомирська обл.) та північної Київщини, котрі й стали "колискою руського племені, руською прабатьківщиною", другою вже за рахунком. Автор натякає на можливість виникнення в той час антського союзу племен, до якого входили, наприклад, дуліби.

М. Грушевський, добре знаючи життя антів, їхні воєнно-дипломатичні та інші взаємостосунки з Візантією, дінсько-дністерський життєвий простір і т. ін., доходив висновків, що анти не східні й полудневі галузі слов'янства, а південна частина північно-східного відгалуження, тобто ті племена, що утворили "етнографічну цілість, яку тепер звемо українсько-руською... Сі анти виступають на території, де пізніше бачимо русинів і де й тоді - в VI ст. не міг сидіти ніякий інший слов'янський народ, розумію краї між Дністром і Доном... Антська колонізація вповні відповідає тому, що ми на основі... сказаного про напрями слов'янської колонізації могли б викомбіновувати про правітчизну нашого народу й напрям його колонізації... В антах маємо предків українсько-руських племен".

Усупереч цьому А. Погодін заявляв: "В антах можна бачити предків усієї східної, руської галузі слов'янства, а не тільки її української частини... М. Грушевським керувало патріотичне бажання почати історію України з якомога давніших часів". Це положення набуло гостроти за тоталітарної доби. "Можна згадати, - продовжував "русскую идею" П. Третьяков, - ще тенденційну спробу М. Грушевського розглядати антське минуле з позицій своєї націоналістичної концепції історії України, де анти дістали освячення, дуже далеке від історичної дійсності".

Однак життя посміялося з противників концепції антів як пращурів українців. Нещодавно газета "Известия" (Москва) надрукувала заяву керівника Новгородської археологічної експедиції академіка В. Яніна, в якій, з нашого погляду, переконливо показано, що панівна догма "общерусскости" східних слов'ян дала тріщину. На основі майже тисячі новгородських берестяних грамот ХІ - ХVІ ст. й порівняльно-історичних студій академіка А. Залізняка зроблено висновок: розвиток північно-східних слов'ян ішов не від спільної "давньоруської" мови, яка нібито після татаро-монгольської навали розпалася на три інші: російську, українську й білоруську, а навпаки, у напрямі прямо протилежному - їхнього взаємовпливу й зближення.

Носії історично кривицького (псковського та ін.), в'ятського (володимиро-суздальського), ільменсько-словенського (новгородського), а також радимицького діалектів, на базі яких згодом сформувалися росіяни й білоруси (частково), прийшли на східнослов'янську територію із заходу, з північної Польщі й Німеччини.