# data[].attributes.headline
320 р. - заснування держави Гуптів. Під їхньою владою було об’єднано більшу частину Індії.

# data[].attributes.subject
320 р. - заснування держави Гуптів. Під їхньою владою було об’єднано більшу частину Індії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У І ст. до н. е. на Середню Азію та Бактрію від китайських кордонів накотилася хвиля кочівників, які в китайських хроніках іменуються юеджами. На греко-бактрійській території юеджі, походження яких є предметом гострих дискусій у науці, заснували Кушанську державу - "безкраю, проте дуже нестійку й неоднорідну". До складу цієї держави увійшли, крім території Афганістану, Центральної та Середньої Азії, також Північно-Західна Індія та частина долини Гангу. В долині Інду центрами кушанських ншіснитв-кшатрапій стали Капіша та Такшашила, в долині Гашу - Варанасі та Матхура. Втім, довго в Індії кушани не втримались. Уже наприкінці III ст. до н. е. вони втратили там майже всі свої завоювання.

Завдяки своєму входженню до складу Кушанської імперії індійські землі налагодили ширші й стабільніші міжнародні культурні та економічні зв'язки. При цьому індійці зберегли неповторність своєї культури, яка істотно вплинула на культуру завойовників-кушанів. Саме за кушанської доби в Середній та Центральній Азії поширився буддизм, ревним прихильником якого став у II ст. н. е. один із наймогутніших кушанських володарів - Канішка

(він скликав IV Буддійський собор, на якому було розроблено догматику буддизму махаяни).

Після загибелі Кушанської імперії Індія вкотре вже розпалася на безліч карликових князівств, які дуже різнилися між собою соціально-економічним та культурним рівнем, політичною структурою. Проте невдовзі відбулося нове об'єднання Індії в єдину державу, причому ядром цієї держави стала Магадха, в якій ще за кушанів зацарювала династія Гуптів.

Індійські історики вважають династію Гуптів унікальним явищем у всесвітній історії вже тому, що серед п'яти її імператорів не виявилось жодного недоумка-тирана. Гупти були висококультурними, освіченими політиками. Свою державну мудрість вони засвідчили, зокрема, тим, що, сповідуючи індуїзм, опікали також буддизм і джайнізм.

Започаткував династію Гуптів брахман Чандрагупта І (320-335 рр.), який став царем завдяки одруженню з принцесою племені ліччхавів Кумарадевою. За його наступника Самудрагупти (335-380 рр.), якого історики часом називають "індійським Наполеоном", держава Гуптів стала наймогутнішою в країні. Ядром держави була долина Гангу, проте її звідусіль оточували васальні країни: на півночі Непал, на північному сході Камарупа (нинішній Ассам), на півдні "лісові царства", на заході та північному заході держави-республіки та окремі області Декана. Але найбільший розквіт імперії Гуптів припав на добу царювання сина Самудрагупти - Чандрагупти II Вікрамадітьї (380-415 рр.), який знищив державу шаків, завоював Гуджарат і Сураштру. Держава Гуптів, таким чином, здобула вихід до Аравійського моря, а з ним - можливість установлювати безпосередні зв'язки із цивілізованим Близьким Сходом. Це благотворно позначилось на розвитку індійської культури. В тогочасній Індії розквітли наука, література, мистецтво, тому добу IV-V ст. індологи називають "золотим віком Гуптів", хоча археологи виявили, що гуптівська Індія була біднішою за кушанську.

Як мовиться, немає нічого вічного під сонцем. Урешті-решт, закотилася й зірка Гуптів. Уже в середині V ст. останній представник цієї династії мусив рятувати свою державу від гунів-ефталітів ("білих гунів"), які вдерлися з Центральної та Середньої Азії в Гандхару. Гуни, найімовірніше, відпаростилися від великої групи тюрксько-монгольських народів, хоч не виключається їхнє іранське походження. Війна з гунами тривала 70 років (до речі, саме тоді західна гілка цих кочівників справляла свій кривавий бенкету Західній Європі). Зрештою, Гуптам удалося відтіснити смертельного ворога на північний захід, однак ця воєнна перемога стала для них пірровою. Затяжна війна з гунами посилила залежність Гуптів від місцевих князів і вождів племен, які під час війни підтримували центральну владу, а коли настав мир - перестали з нею рахуватись. Урешті, одна з найбільших імперій давнини розпалась на безліч дрібних царств.

Південній Індії, про яку джерела розповідають дуже скупо, не довелося мати справу з нападниками-кочівниками. її господарство розвивалося в умовах зміцнення внутрішньо індійських зв'язків та налагодження стабільної торгівлі із Середземномор'ям та Південно-Східною Азією. На півдні Індостану в першій половині І тис. н. е. поставали міста, з'являлися великі й, головне, стабільні держави. Найсильнішими тамтешніми державами були Андхра, що піднялася з руїн імперії Маур'їв і розквітла за династії Сатаваханів, та держава Вакатаків у Декані, яка була васалом Гуптів, а після загибелі Гуптської імперії сама розпалася. Про тамільські держави Чера (Керала), Чола та Пандья, що люто ворогували між собою, майже нічого не відомо.

# data[].attributes.attachment_link.title
Імперія Гуптів

# data[].attributes.attachment_link.description
У І ст. до н. е. на Середню Азію та Бактрію від китайських кордонів накотилася хвиля кочівників, які в китайських хроніках іменуються юеджами. На греко-бактрійській території юеджі, походження яких є предметом гострих дискусій у науці, заснували Кушанську державу - "безкраю, проте дуже нестійку й неоднорідну".

# data[].attributes.headline
Початок VI ст. – Вторгнення в Індію з півночі кочовиків-ефталітів (білих гунів). Загибель держави Гуптів.

# data[].attributes.subject
Початок VI ст. – Вторгнення в Індію з півночі кочовиків-ефталітів (білих гунів). Загибель держави Гуптів.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Discover - пізнавальний журнал

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Рибачук Єлизавета

# data[].attributes.attachment_link.title
ᐈ Середньовічна Індія: основні події політичної історії | Discover.in.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Султан Махмуд Газневі.320 р. – Заснування держави Гуптів. Під їхньою владою було об’єднано більшу частину Індії.Початок VI ст. – Вторгнення

# data[].attributes.headline
Середина VI–X ст. – Політична роздробленість Індії.

# data[].attributes.subject
Середина VI–X ст. – Політична роздробленість Індії.

# data[].attributes.headline
712 р. – Початок проникнення в Індію мусульман. Завоювання арабами країни Сінд у нижній течії Інду. Через кілька десятків років арабів було витіснено з Індії.

# data[].attributes.subject
712 р. – Початок проникнення в Індію мусульман. Завоювання арабами країни Сінд у нижній течії Інду. Через кілька десятків років арабів було витіснено з Індії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У XIII ст. на півночі Індії затверджується велике мусульманська держава - Делійський султанат, остаточно оформляється панування мусульманських воєначальників з середньоазіатських тюрків. Державною релігією стає іслам сунітського спрямування, офіційною мовою - перська. Що супроводжувалися кривавими чварами, послідовно змінювалися в Делі діна-стії Гулямов, Хілджі, Туглакидов. Війська султанів здійснювали завойовницькі походи в Цін-тральную і Південну Індію, а підкорені правителі змушені були визнати себе васалами Делі і платити щорічну данину султану.

Переломним моментом в історії Делійського султанату стало навала на Північну Ін-дію в 1398 р. військ середньоазіатського правителя Тимура (інше ім'я - Тамерлан, 1336-1405). Сул-тан втік в Гуджарат. У країні почалися епідемія і голод. Залишений завойовником в якості намісника Пенджабу Хизр-хан Саїд у 1441 р. захопив Делі і заснував нову династію Сайі-дов. Представники цієї і що послідувала за нею династії Лоді правили вже як намісники ти-муридов. Один з останніх Лоді, Ібрахім, прагнучи звеличити свою владу, вступив в не-примиримую боротьбу з феодальною знаттю і афганськими воєначальниками. Противники Ібрахіма звернулися до правителя Кабула тимуриду Бабуру з проханням позбавити їх від тиранії султана. У 1526 р. Бабур розбив Ібрагіма в битві при Панипате, поклавши цим початок Могольської імперії, яка проіснувала майже 200 років.

Система економічних відносин зазнає в мусульманську епоху деякі, хоча і не радикальні, зміни. Значно зростає державний земельний фонд за рахунок володінь підкорених індійських феодальних родів. Основна його частина лунала в умовне службове надання - икта (невеликі ділянки) і мукта (великі "годування"). Иктадары і муктадары збирали з наданих сіл податки користь казни, частина яких йшла на со-тримання сім'ї власника, що постачав у державну армію воїна. Приватними земельны-мі власниками, распоряжавшимися маєтком без державного втручання, були мо-чоти, власники майна для благодійних цілей, хранителі гробниць шейхів, поети, чи-новники і купці. Сільська община збереглася як зручна фіскальна одиниця, щоправда, сплата подушного податку (джизии) лягла на селян, більшості сповідували індуїзм, важким тягарем.

До XIV ст. історики відносять нову хвилю урбанізації в Індії. Міста ставали центрами ремесла і торгівлі. Внутрішня торгівля переважно орієнтувалася на потреби столично-го двору. Провідною статтею імпорту був привоз коней (основа делийской армії - кіннота), кото-рие в Індії за відсутністю пасовищ не розлучалися, Скарби делійських монет археологи знаходять в Персії, Середньої Азії та на Волзі.

У роки правління Делійського султанату починається проникнення в Індію європейців. У 1498 р. під керівництвом Васко да Гами португальці вперше досягли Каликата на Малабарском по-бережье західної Індії. В внаслідок наступних військових експедицій - Кабрала (1500), Вас-ко да Гама (1502), д ' Альбукерки (1510-1511) - португальці захоплюють биджапурский острів Гоа, який став опорою їх володінь на Сході. Монополія португальців на морську торгівлю дорвала торговельні зв'язки Індії з країнами Сходу, ізолювала глибинні райони країни і за-тримала їх розвиток. До цього ж вели війни і знищення населення Малабара. Ослаблений був і Гуджарат. Лише імперія Віджаянагар залишалася в XIV-XVI ст. потужної і навіть більше централі-користаною, ніж колишні держави півдня. Її головою вважався махараджа, але вся повнота реальної влади належала державній раді, головному міністру, якому безпосередньо підпорядковувалися намісники провінцій. Державні землі роздавалися в умовне військове по-платня - амарам. Значна частина сіл перебувала у володінні брахманістських колективі-ввв - сабх. Великі громади розпалися. Їх володіння звузилися до земель одного села, а про-щинники все частіше стали перетворюватися в неповноправних орендарів-здольників. У містах збір мит влади почали віддавати на відкуп феодалам, чим зміцнили тут їх безроздільне панування.

З твердженням влади Делійського султанату, в якому іслам був насильно насаджуваної релігією, Індія виявилася втягнутою в культурну орбіту мусульманського світу. Однак незважаючи-ря на запеклу боротьбу індусів і мусульман, тривале спільне проживання призвело до взаємного проникнення ідей і звичаїв.

# data[].attributes.attachment_link.title
Епоха мусульманського завоювання Індії. Делійський султанат XIII - нач. XVI століть - Електронна бібліотека Бібліограф

# data[].attributes.attachment_link.description
У XIII ст. на півночі Індії затверджується велике мусульманська держава - Делійський султанат, остаточно оформляється панування мусульманських воєначальників з середньоазіатських тюрків. Державною релігією стає іслам сунітського спрямування, офіційною мовою - перська. Що супроводжувалися кривавими чварами, послідовно змінювалися в Делі діна-стії Гулямов, Хілджі, Туглакидов.

# data[].attributes.headline
1190-ті рр. – Новий правитель держави Газневідів просунувся далі, на схід Індії, завоювавши дворіччя Джемми і Гангу, а потім Бенгалію.

# data[].attributes.subject
1190-ті рр. – Новий правитель держави Газневідів просунувся далі, на схід Індії, завоювавши дворіччя Джемми і Гангу, а потім Бенгалію.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Газневіди ( перс. غزنویان‎) - династія правителів тюркського походження, що з 975 по 1186 рік правила на значній території в Азії: частині Персії, Трансоксанії і північних областях індійського субконтиненту. Династію заснував Себук-Тегін із центром у Газні після смерті тестя, Алп-тегіна. Алп-тегін був спочатку полководцем у Саманідів, однак відколовся від них і почав правити самостійно.

Син Себук-тегіна Махмуд Газневі розширив володіння Газневідів до Амур-Дар'ї, в долину Інду й до Індійського океану на сході, а на заході до території сучасного Ірану. При правлінні Масуда I Газневіди втратили контроль над західними землями, зазнавши поразки від сельджуків у бутві при Данданакані. Після цього їхні володіння охоплювали території сучасного Афганістану, Західного Пенджабу та Белуджистану. 1151 року султан Баграм-шах втратив Газні під натиском військ Гуридів.

Серед гулямів Саманідів виділялися військові родини Сімджуридів та Газневідів. Сімджуриди отримали в управління область у північному Афганістані. Після смерті Абд аль-Маліка I дві родини вели між собою боротьбу за призначення нового еміра, яким би могли управляти. Абд аль-Малік помер 961 року, й між його братами зав'язалася боротьба за владу. Двір, в якому більший вплив мали писарі, а не полководці тюркського походження, відкинув претензії Алп-Тегіна на трон. Еміром став Мансур I, а Алп-Тегін обачливо відійшов на південь від Гіндукуша, і 962 року заснував свою державу в Газні. Сімджуриди контролювали Хорасан на південь від Аму-Дар'ї, але через боротьбу з Буїдами не змогли пережити розпад держави Саманідів.

Боротьба за владу між тюркськими полководцями прискорила занепад Саманідів. Їхньою слабкістю скористалися нещодавно навернені в іслам карлуки. 992 року вони окупували Бухару й встановили в Трансоксанії династію Караханідів. Після смерті Алп-Тегіна 993 року Газневідів очолювали Ішак ібн Алп-Тегін, а потім Себук-тегін. Син Себук-тегіна Махмуд Газневі уклав із Караханідами угоду, за якою кордон між володіннями було встановлено по Аму-Дар'ї.

Зять Алп-тегіна Себук-тегін почав розширювати володіння Газні, захоплюючи землі Саманідів, які відповідають сучасному Афганістану й частково Пакистану. Перський історик 16 століття Ферішта виводить родовід Себук-тегіна від Сассанідів, однак сучасні історики вважають це лише спробою встановити зв'язок із стародавньою Персією. Після смерті Себук-тегіна владу тимчасово успадкував його син Ісмаїл, однак 998 року його переміг брат Махмуд.

З Махмудом Газневі асоціюється розквіт держави Газневідів. При ньому завершилося підкорення земель Саманідів, він захопив Мултан, Сіндх і частину територій Буїдів. Правління Махмуда стало золотою добою династії. Він здійснив 17 походів у північну Індію, підкорив собі або змусив платити данину численні індійські князівства. Походи приносили йому велику військову здобич. За його правління землі Газневідів простягалися від Каспійського моря до Ямуни.

Махмуд помер 1030 року й залишив свої володіння сину Мухаммеду, людині слабкій. Його брат Масуд попросив у нього три провінції, які він завоював власним мечем. Мухаммед не погодився, і як наслідок Масуд скинув і осліпив його. Але Масуд не зміг зберегти завоювання. 1040 року війська Газневідів зазнали важкої поразки від сельджуків у битві при Данданагані, і Масуд втратив землі в Ірані та Середній Азії. Він зібрав свої багатства, сподіваючись організувати військо й правити в Індії, але його зрадили власні сили. Мухаммеда проголосили правителем, а Масуд загинув у в'язниці. Його син Мадуд, правитель Балху, довідавшись про смерть батька напав на Газні й переміг синів сліпого Мухаммеда. Однак, держава скоро розпалася, більшість правителів областей не визнали владу Мадуда. Упродовж 9 років на трон у Газні претендували 4 правителі.

1058 року державу Газневідів очолив син Масуда Ібрагім. Його правління продовжувалося до 1098. Він стабілізував становище, уклавши мир із сельджуками й відновивши культурні та політичні зв'язки. Відрізані від західних земель, Газневіди підтримувалася за рахунок рейдів у Північну Індію, попри жорсткий опір індійських правителів, таких як Парамари з Малви та Гахадвали з Каннауджа.

Масуд III правив 16 років, а після його смерті 1115 року, почалася боротьба за владу між його синами, яка завершилася схожденням Баграм-шаха, який визнав себе васалом сельджуків. 1117 року він переміг свого брата Арслана в битві при Газні. Баграм-шах був останнім правителем Газні. Його правління тривало 35 років. 1151 року місто захопив Алауддін Гуссейн, правитель Гуридів. Газні горіло 7 днів, а Алауддін отримав прізвисько "Спалювача світу". Сельджуки допомогли Газневідам повернутися, але боротьба з Гуридами продожувалася, й Газневіди поступово втрачали свої землі. У північно-західній частині Індії вони втримували владу до завоювання Лахора Мухаммадом Горі 1186 року.

Ядро війська Газневідів складали переважно тюрки. Крім того в розпорядженні Газневідів були тисячі афганців, зібраних із областей на південь від Гіндукушу. За правління султана Махмуда в Бості було організовано спеціальний центр військової підготовки. Ця область славилася своїми ковалями, і тут вироблялася зброя. Після завоювання Пенджабу Газневіди почали використовувати індійських вояків.

Подібно до інших династій, що виросли з Аббасидського халіфату, Газневіди організували адміністративне управління й військоу тактику за аббасидським зразком. Особливі риси відповідали вимогам георафічного регіону. Завдяки доступу до долини між Індом та Гангом Газневіди першими з мусульман стали використовувати бойових слонів.

Газневідські султани були тюркського походження, але всі свідчення про них арабські чи перські. Оскільки султани спиралися на тюрські війська, мабуть, в культурі держави був певний тюркський елемент. Проте, за свідченнями, політично-адміністративний апарат мав перське походження й опирався на перські традиції.державобудування. У цій системі правитель був віддаленою, ледь не божественною фігурою, що стояла над масою купців, ремісників та селян, зобов'язаних в усьому йому коритися, понад усе в сплаті податків. Перси складали основу бюрократії, що піклувалася про поточні справи й забезпечувала фінансування професійного війська.

1. ↑ "Lahore" Encyclopædia Britannica

2. Turchin, Peter; Adams, Jonathan M.; Hall, Thomas D (December 2006). ↑ East-West Orientation of Historical Empires. Journal of world-systems research 12 (2): 223. ISSN 1076-156X.

3. ↑ Rein Taagepera (September 1997). Expansion and Contraction Patterns of Large Polities: Context for Russia. International Studies Quarterly 41 (3): 496. doi:10.1111/0020-8833.00053.

4. ↑ Islamic Central Asia: an anthology of historical sources, Ed. Scott Cameron Levi and Ron Sela, (Indiana University Press, 2010), 83;The Ghaznavids were a dynasty of Turkic slave-soldiers...

5. ↑ "Ghaznavid Dynasty" Encyclopædia Britannica

6. Jonathan M. Bloom, Sheila Blair, The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture, Oxford University Press, 2009, Vol.2, p.163, ↑ Online Edition, Turkish dominated mamluk regiments...dynasty of mamluk origin (the GHAZNAVID line) carved out an empire...

7. ↑ C.E. Bosworth: The Ghaznavids. Edinburgh, 1963

8. ↑ C.E. Bosworth, "Ghaznavids" in Encyclopaedia Iranica, Online Edition 2006

9. ↑ C.E. Bosworth, "Ghaznavids", in Encyclopaedia of Islam, Online Edition; Brill, Leiden; 2006/2007

10. ↑ Encyclopædia Britannica, "Ghaznavid Dynasty", Online Edition 2007

11. David Christian: ↑ A History of Russia, Central Asia and Mongolia; Blackwell Publishing, 1998; pg. 370: "Though Turkic in origin [...] Alp Tegin, Sebuk Tegin and Mahmud were all thoroughly Persianized".

12. J. Meri (Hg.), ↑ Medieval Islamic Civilization: An Encyclopedia, "Ghaznavids", London u.a. 2006, p. 294: "... The Ghaznavids inherited Samanid administrative, political, and cultural traditions and laid the foundations for a Persianate state in northern India. ..."

13. ↑ Sydney Nettleton Fisher and William Ochsenwald, The Middle East: a history: Volume 1, (McGraw-Hill, 1997);" "Forced to flee from the Samanid domain, he captured Ghaznah and in 961 established the famed Persianate Sunnite Ghaznavid empire of Afghanistan and the Punjab in India".

14. Meisami, Julie Scott, ↑ Persian historiography to the end of the twelfth century, (Edinburgh University Press, 1999), 143.Nizam al-Mulk also attempted to organise the Saljuq administration according to the Persianate Ghaznavid model..

15. ↑ B. Spuler: The Disintegration of the Caliphate in the East; in: P.M. Holt, Ann K.S. Lambton, Bernard Lewis (Hrsg.): The Central Islamic Lands from Pre-Islamic Times to the First World War; The Cambridge History of Islam, Vol. 1a; Cambridge: Cambridge University Press, 1970; pg. 147: "One of the effects of the renaissance of the Persian spirit evoked by this work was that the Ghaznavids were also Persianized and thereby became a Persian dynasty."

16. M.A. Amir-Moezzi, ↑ "Shahrbanu", Encyclopaedia Iranica, Online Edition: "... here one might bear in mind that non-Persian dynasties such as the Ghaznavids, Saljuqs and Ilkhanids were rapidly to adopt the Persian language and have their origins traced back to the ancient kings of Persia rather than to Turkish heroes or Muslim saints ..."

17. ↑ Encyclopaedia Iranica, Iran: Islamic Period - Ghaznavids, E. Yarshater

18. B. Spuler, "The Disintegration of the Caliphate in the East", in the ↑ Cambridge History of Islam, Vol. IA: The Central islamic Lands from Pre-Islamic Times to the First World War, ed. by P.M. Holt, Ann K.S. Lambton, and Bernard Lewis (Cambridge: Cambridge University Press, 1970). pg 147: One of the effects of the renaissance of the Persian spirit evoked by this work was that the Ghaznavids were also Persianized and thereby became a Persian dynasty.

19. Anatoly M Khazanov, André Wink, "Nomads in the Sedentary World", Routledge, 2padhte padhte to pagla jayega aadmi, ↑ A History of Russia, Central Asia and Mongolia, Blackwell Publishing, 1998. pg 370: "Though Turkic in origin and, apparently in speech, Alp Tegin, Sebuk Tegin and Mahmud were all thoroughly Persianized"

20. ↑ Robert L. Canfield, Turko-Persia in historical perspective, Cambridge University Press, 1991. pg 8: "The Ghaznavids (989-1149) were essentially Persianized Turks who in manner of the pre-Islamic Persians encouraged the development of high culture"

21. ↑ John Perry. Iran & the Caucasus, Vol. 5, (2001), pp. 193-200. THE HISTORICAL ROLE OF TURKISH IN RELATION TO PERSIAN OF IRAN. Excerpt: "We should distinguish two complementary ways in which the advent of the Turks affected the language map of Iran. First, since the Turkish-speaking rulers of most Iranian polities from the Ghaznavids and Seljuks onward were already iranized and patronized Persian literature in their domains, the expansion of Turk-ruled empires served to expand the territorial domain of written Persian into the conquered areas, notably Anatolia and Central and South Asia. Secondly, the influx of massive Turkish-speaking populations (culminating with the rank and file of the Mongol armies) and their settlement in large areas of Iran (particularly in Azerbaijan and the northwest), progressively turkicized local speakers of Persian, Kurdish and other Iranian languages."(John Perry. Iran & the Caucasus, Vol. 5, (2001), pp. 193-200. THE HISTORICAL ROLE OF TURKISH IN RELATION TO PERSIAN OF IRAN)

22. ↑ Truths and Lies: Irony and Intrigue in the Tārīkh-i Bayhaqī, Soheila Amirsoleimani, Iranian Studies, Vol. 32, No. 2, The Uses of Guile: Literary and Historical Moments (Spring, 1999), 243.

23. ↑ Ghaznawids, B. Spuler, The Encyclopia of Islam, Vol II, Ed. B.Lewis, C. Pellat and J. Schacht, (Brill, 1991), 1051.

24. ↑ The Development of Persian Culture under the Early Ghaznavids, C.E.Bosworth, Iran, Vol. 6, (1968), 40.

25. ↑ Encyclopedia Iranica, "Ghaznavids", Edmund Bosworth, Online Edition 2007

26. Andre Wink, ↑ Al-Hind: The Making of the Indo-Islamic World, Vol.2, (Brill, 2002), 114. - за допомогою Questia (необхідна підписка)

27. Houtsma, Martijn Theodoor (1987). ↑ E.J. Brill's first encyclopaedia of Islam, 1913-1936 2. BRILL. с. 151. ISBN 90-04-08265-4.

28. ↑ Afghan and Afghanistan. Abdul Hai Habibi. alamahabibi.com. 1969.

29. Lewis, Bernard. ↑ The World of Islam. London: Thames and Hudson Ltd,. с. 205. ISBN 0-500-27624-2.

# data[].attributes.attachment_link.title
Газневіди - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Газневіди ( перс. غزنویان‎) - династія правителів тюркського походження, що з 975 по 1186 рік правила на значній території в Азії: частині Персії, Трансоксанії і північних областях індійського субконтиненту. Династію заснував Себук-Тегін із центром у Газні після смерті тестя, Алп-тегіна. Алп-тегін був спочатку полководцем у Саманідів, однак відколовся від них і почав правити самостійно.