# data[].attributes.body
צה"ל עוזר

# data[].attributes.headline
רוני בנגמין                 מציל הילדים בהודו (קאילש סאת'יארטי)

# data[].attributes.subject
רוני בנגמין                 מציל הילדים בהודו (קאילש סאת'יארטי)

# data[].attributes.headline
מצילים ילדים 

# data[].attributes.subject
מצילים ילדים 

# data[].attributes.headline
ארגוני סיוע עולמיים 

# data[].attributes.subject
ארגוני סיוע עולמיים 

# data[].attributes.body
http://mfa.gov.il/MFAHEB/AboutUs/DiplomaticUpdates/Pages/Israel-in-Africa-Angola_040716.aspxמאת יובל שלו

# data[].attributes.body
סיוע רפואי של צה"ל

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כתב: אודי רן.

צילומים: דובר צה"ל

על פי ראיונות עם תא"ל מיל' שלמה בן אריה, מי שהיה מפקדה של היחצ"א, וסא"ל יואל הראבן, מפקד המשלחת לנפאל.

לפני ארבעה חודשים ספגה נפאל סדרת רעשי אדמה. הרעש החזק ביותר היה בדרגה 7.8, ואחריו סדרה של רעשי משנה, ושוב, לאחר שבועיים, רעש בדרגה 7.4. נפאל ביקשה סיוע מכל מדינות העולם. במקרים כאלה הסיוע מתחלק לכמה שלבים. השלב הראשון והמידי הוא סיוע בחילוץ נפגעים מההריסות. השלב השני והכמעט רציף הוא הקמת בתי חולים לטיפול מידי בפצועים, ומתן פתרונות לצרכים שגרתיים של האוכלוסייה, כמו חדרי לידה וטיפולים אחרים שבתי החולים הסדירים לא יכולים להעניק, גם משום שהם פונו, וגם כי אלה שהמשיכו לעבוד הופנו למתן שירותי חירום. השלב השלישי הוא הסיוע ההומניטרי לתושבים, שנותרו ללא מים זורמים, ללא מחסה וללא מזון. בשלב האחרון מנסים להחזיר את החיים למסלולם.

מדינת ישראל הציעה מיד סיוע לנפאל. המשלחת הישראלית הגיעה במהירות, והיא הייתה הגדולה והיעילה מבין כל המשלחות שהגיעו לנפאל.

יציאת המשלחת לנפאל העלתה - כמו בזמן היציאות של המשלחות הקודמות - שאלות בדבר סדר העדיפויות של המדינה והאם יש הצדקה להוצאות העצומות הכרוכות בכך. האם נכון להוציא 20 מיליון ₪ (או יותר) מהקופה הציבורית, ולשלוח אותם לנפאל, לטורקיה או להאיטי, כאשר עניי עירנו משוועים לכל שקל? האם נכון להוציא מספר כזה של אנשי רפואה מישראל, בשעה שכאן ממתינים חולים חודשים לביקור אצל אותם רופאים? האם לא עדיף להפנות את הכספים האלה לניצולי שואה למשל?

כמובן שכשמעמידים את השאלה מול הסיוע לניצולי השואה, העברת כספים לחינוך וכו'- אנשים נוטים להסכים שהצורך שלנו כאן קודם לכול, אלא שבמבחן העלות מול התועלת אין בכלל ספק בדבר התועלת. מעבר לעניין ההומניטרי של הגשת עזרה לעם עני כל כך, שספג מכה קשה כל כך, יחסית לכספים שישראל משקיעה ואמורה להשקיע ביחסי החוץ שלה, ההשפעה של יציאת משלחת כזאת גדולה לאין ערוך מהעלות הכספית.

בשיאו של המשבר העולמי ב-2008, כאשר בנקים וחברות ענק פשטו רגל ואנשים איבדו את מקום עבודתם ואת ביתם, המשיכה ארצות הברית להקצות כספים לישראל ולמדינות אחרות, שנפגעו פחות ממנה מהמשבר - כי יחסים בין מדינות הם דברים שנבנים במשך שנים, בהשקעות ענק. יציאה של משלחת הומניטרית תורמת ליחסי החוץ שלנו פי אלף מהעלות הכספית שלה (שלא לדבר על כך שמדינת ישראל הייתה המדינה היחידה שחילצה את כל אזרחיה ממקום האסון, המדינה היחידה שמרבית אזרחיה שהיו שם החליטו שלא לשוב הביתה אלא נרתמו לסייע לנפגעים, ומשלחות של ארגוני סיוע אזרחיים שלנו המשיכו בפעילות גם זמן רב לאחר שהמשלחות הרשמיות עזבו).

מדינת ישראל צברה ניסיון רב בהגשת סיוע למקומות נפגעי אסון, ולא משנה אם זה אסון טבע או אסון מעשה ידי אדם (ראו ערך קניה). את הניסיון הזה צובר פיקוד העורף, האחראי על יציאת המשלחות, והוא מפיק לקחים עם שובה של כל משלחת לארץ. הלקחים האלה מאפשרים תגובה מהירה והולמת ביותר לכל מקרה.

"מי שיאמר שבזמן אסון הוא יודע מה בדיוק המדינה שנפגעת צריכה, לא תמיד מדייק". אומר תא"ל (מיל') שלמה בן אריה, מי שהיה מפקדה של היחצ"א (יחידת חילוץ והצלה ארצית) בשנים האחרונות- ומי שהיה אחראי על הוצאת משלחות החילוץ לחו"ל. "המדינה הנפגעת עצמה לא יודעת מה היא צריכה, כי היא לא מייצרת תמונת מצב ב- 24, 48, 72 השעות הראשונות. ומכיוון שהמדינה עצמה לא יודעת אילו נזקים נגרמו לה, היא מגמגמת. ופתאום, חוץ מהאסון שקרה והיקף הנזק שנגרם לה פונים אליה מכל העולם בשאלות 'מה את צריכה?', והיא עדיין לא יודעת מה היא צריכה. התופעה הזאת מוכרת בכל העולם, במיוחד במדינות עולם שלישי. ואז, מה שקורה הוא שמדינות אשר רוצות לסייע מנסות לדמיין לעצמן מה קרה במדינה, ובודקות כיצד הן יכולות לעזור על פי הניסיון שיש להן.

מדינת ישראל החליטה עקרונית על שלושה מוקדי סיוע, כאשר המינון בתוכם משתנה בהתאם למהות האסון, נתוני השטח והיכולות של המדינה הנפגעת, וכן המרחק - שמכתיב את זמן ההגעה.

הסיוע הראשון הוא סיוע של חילוץ: פרק זמן החילוץ הוא קצר מאוד. הסיוע השני הוא סיוע רפואי שיכול להינתן בצורות שונות, המכתיבות את הגנריקה בבתי החולים השונים שאנחנו לוקחים אתנו. הסיוע השלישי הוא סיוע הומניטרי לאוכלוסייה. יש גם קבוצות ייחודיות שמרכיבות את משלחות הסיוע, בהתאם לצרכים ולבקשות מסוימות. בצ'ילה, למשל, ביקשו שנשלח להם מהנדסים. בכל פעם שמתרחש אירוע אנחנו מנסים לבחון את תמונת המצב ולחלק את הסיוע לשלושה טווחים: הטווח הקרוב, הבינוני והרחוק.

הטווח הקרוב הוא זה שצה"ל ופיקוד העורף יכולים להגיע אליו מבלי לקבל סיוע, כלומר - יציאה ביסעורים (מסוקים כבדים), קרנפים ושמשונים (שני סוגים של מטוסי הרקולס). זוהי העצמאות הגנרית שיש לצה"ל. היסעור טס לאט והטווח שלו קצר, ואם טסים עם יותר משקל צריך יותר דלק. ביסעור יש מקום ל- 18 אנשים בנוסף לצוות, והוא מתאים לטווח טיסה של ארבע עד שבע שעות - או למרחקים גדולים יותר עם תדלוק ביניים - מצב שמתקיים בדרך כלל רק כאשר מדובר בחילוץ חירום של חיילי צה"ל. הקרנפים משמשים לטווחי טיסה בינוניים של שש-שבע שעות (אירופה ואפריקה). אנחנו לא טסים עם קרנפים למרחקים גדולים יותר מפני שזה מחייב נחיתות ביניים ותדלוקים, וזמן הטיסה מתארך. במקרים כאלה עדיף לחכות לג'מבו או לבואינג אחר, שמקצרים את זמני הטיסה בחצי. לכן העולם מתחלק לשלושה טווחים שהמרכיב העיקרי שלהם הוא אמצעי התובלה.

יש לקחת בחשבון את הצרכים של המדינה שאליה מגיע הסיוע. כשיש אירוע שמתמוטטים בו מבנים, כמו במקרה של רעידת אדמה או פיגוע חבלני, צריך שכוחות החילוץ יגיעו מהר. אם הם נוחתים בארץ היעד אחרי 24 שעות הם כמעט לא רלוונטיים. היעד שלנו הוא לדאוג שכוחות חילוץ יצאו בתוך שלוש עד שש שעות, באמצעים עצמיים של צה"ל ושל פיקוד העורף, ויגיעו למקום האירוע. בנובמבר 2012 - בבורגס שבבולגריה, היינו מוכנים להמראה שלוש שעות מרגע ההודעה, בתוך שש שעות היינו על הקרנפים, ולאחר שלוש שעות טיסה הגענו לבורגס.

באוגוסט 1999, בשלוש לפנות בוקר, התרחשה רעידת אדמה בטורקיה. למחרת בצהריים יצא כוח החלוץ במטוס חיל האוויר, ובשעה חמש אחר הצהריים כבר נערך סיור מעל איסטנבול במסוק של הצבא הטורקי בכל היעדים באזור שנפגע ברעש האדמה. מיד לאחר מכן, עם זיהוי הצרכים, החלה רכבת אווירית לטורקיה. למחרת בחצות הלילה (21 שעות ממועד הרעש) נחתו הכוחות הראשונים באזור האסון.

בזכות הקרבה הצלחנו להציל בטורקיה הכי הרבה בני אדם. אך יכולנו להציל הרבה יותר אם היו נותנים לנו, כי הצבא הטורקי לא רצה שנעבוד מחוץ לבסיסים. לצבא הטורקי יש תפיסת עולם שאומרת שכשמתרחש אסון קודם כול מטפלים בצבא, בקצינים ובחיילים, ורק אחר כך מטפלים באזרחים. כשהגענו הפנו אותנו היישר לבסיס חיל הים שנקרא "גולצ'ו", ועבדנו על שני יעדים גדולים שהיו בהם קצינים וחיילים, במקום לחלץ אזרחים שהיו ממש ליד הגדר, שם יכולנו להציל עשרות רבות אם לא מאות בני אדם, ולטפל בהם.

שאלת הכוחות שמתכננים להכניס למקום מוכה אסון גם היא שאלה שיש לדון בה. בטווחים קצרים מדובר קודם כול בכוחות חילוץ. למשל, הכוחות הראשונים שהגיעו לטורקיה ברכבת האווירית היו כוחות חילוץ. בטווחים הקצרים והבינוניים זה פשוט, אבל בטווחים הארוכים הדבר מתחיל להיות בעייתי. לנפאל הגענו במטוסי ג'מבו אחרי כ-72 שעות. מבחינת החילוץ זה נחשב מאוחר מדיי, אף שלהאיטי הגענו אחרי שלושה ימים והוצאנו שני אנשים חיים.

נושא נוסף הוא הרכב בית החולים, כלומר במה להתרכז. כוחות הרפואה יכולים להגיע אחרי 48 או 72 שעות, וזה בסדר. גם אם המשלחת לא מעניקה את הטיפול המידי של הצלת חיים, בית החולים נותן מענה רפואי לגל השני של הנפגעים, כלומר לאנשים שנפגעו בינוני, אנשים שנמצאים באמצע טיפולים שיכולים להיות מצילי חיים, או כאלה שבית החולים שהיו בו נחרב או אינו מתפקד או עבר לטפל בניצולי האסון.

בית החולים הצה"לי נראה אולי כבית חולים שדה אלמנטרי, המשוכן באוהלים, אלא שבפועל זה בית חולים מתקדם מאוד מבחינת היכולות שלו. זה אומר שיש בו חדרי ניתוח, חדר מיון, מחלקות שונות כמו מחלקות תינוקות, יולדות ופנימיות, וכן ציוד רנטגן. צוות הרופאים והמנתחים שלו הוא מהבכירים בארץ, ולכן לבית החולים יש יכולות מאוד גדולות.

בהאיטי, למשל, טיפלנו ב- 1,111 בני אדם, ובנפאל טופלו ב-1,600 בני אדם. סביר להניח שכל האנשים שהגיעו לבית החולים לא היו שורדים אלמלא הטיפולים, וזאת מאחר שבהאיטי זו הייתה אמת המידה בקבלה של החולים - לאור הלחץ התקבלו רק כאלה שקבלתם הצילה את חייהם. מנהל חדר המיון, רופא משערי צדק, אמר באחת מהערכות המסע: "כשמגיעים לחדר המיון עשרה אנשים, שבארץ היו כולם מאושפזים, בגלל בעיית חוסר במיטות אני צריך להחליט את מי לאשפז ולמי לסרב, וזאת בידיעה ברורה שסיכויי ההישרדות של אלה שלא מתקבלים קטנים".

בהאיטי הקמנו ועדת אתיקה. ד"ר מרין עשה את המיון. הוא יצא החוצה והחליט את מי לקבל ואת מי לא. הוא הביא את תיאור המקרה ואת החלטתו בפני שלושה רופאים מוועדת האתיקה, שעל פי תיאור המקרה אישרו או דחו את ההחלטה שלו. כך פתרנו את הבעיה, בידיעה ברורה שההחלטה שלנו קובעת גורלות.

כשאנחנו מחליטים על מבנה בית החולים שאמור לצאת ועל מרכיביו, אנחנו לוקחים בחשבון שיש הבדל בין בתי החולים. לדוגמה: יש הבדל בין בית החולים שהיה מיועד לצאת לפיליפינים - שהיה מורכב מגיבוב של מרפאות, לבין זה שיצא להאיטי, או זה שיצא לנפאל.

בין בתי החולים שיצאו מטעם המדינה לסייע במקומות מוכי אסון היו שלושה בתי חולים גדולים שאני פיקדתי עליהם (בטורקיה, בהאיטי ובהודו). אלה היו בתי חולים עם יכולות גדולות. בית החולים שיצא לנפאל היה דומה בגודלו לזה שיצא להאיטי. בית החולים הזה נשען על לקחים שנלמדו מרעידות אדמה קודמות, והוא הותאם לטיפול בהרבה מאוד בעיות אורתופדיות, לניתוחים, וללידות של פגים. בכל המקרים, באירועים דומים או מקבילים שבהם הסתמכנו על מקרי עבר, הצלחנו לבצע את העבודה על הצד הטוב ביותר.

לכל משלחת יש מפקד הממונה על מפקד בית החולים, שהוא איש חיל הרפואה, על מפקד יחידת החילוץ, ועל היחידה הלוגיסטית.

תפיסת הסיוע הבין-לאומי של האו"ם קובעת שכל מדינה שרוצה להוציא משלחת סיוע מוציאה קודם כול נציגים שעברו הכשרה והסמכה. הנציגים, לאחר שהעריכו את היקפי הנזק, מכניסים לאתר האו"ם את הערכתם בנוגע לצרכים האמתיים של המדינה. לאחר שהאו"ם מבצע בדיקה - במהלך ארבעה-חמישה ימים, אנשי האו"ם מנתחים את המצב, ובינתיים גופי הסיוע מחכים להנחיות ולהוראות, ורק לאחר שהם מחליטים איזו מדינה תסייע ובאיזו דרך, המדינות מתחילות לשלוח משלחות. השיטה הזאת מתאימה למדינות עולם שלישי, ולא למדינות מערביות.

מדינת ישראל, יפן, ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות שהממשל שלהן חזק, מעבירות הנחיות ובקשות למרכז ההפעלה של האו"ם על פי הבנתן. המדינות עצמן הן אלה שצריכות לתת מענה למצוקה שהאוכלוסייה נקלעה אליה, באמצעות הרשות המבצעת ומשרדי הממשלה, שהרי הן יודעות בצורה הטובה והמתאימה ביותר כמה גנרטורים או מתקני טיהור מים צריך במקרה של רעידת אדמה כדי לענות על הצרכים המידיים - ובאילו אזורים. במקרה כזה מועברת בקשת הסיוע בצירוף רשימת צורכי משרד התשתיות המקומי.

ממשלת האיטי, למשל, שהיא לא מסוג המדינות האמור, לא ידעה כלום - לא על ממדי האסון ולא על צורכי האוכלוסייה המידיים וארוכי הטווח. לכן, לפני היציאה נאלצנו לבצע עבורה את התחקיר. מאחר שבמקרים דומים המדינות המסייעות לא עושות את הערכות הנזק והצרכים המידיים של האוכלוסייה המקומית, קורה לא פעם שהמשלחות מביאות אתן ציוד שאינו נחוץ, והוא עומד ללא שימוש או עובר לשוק האזרחי על ידי כנופיות שמשתלטות עליו. במקרים רבים הציוד הזה מגיע לממדים של כ-80 אחוז מכלל ציוד הסיוע. ואז, במקום לסייע הופכות המשלחות לנטל ומעמסה, סותמות את שדות התעופה ומפריעות לציוד הרלוונטי באמת להגיע ליעדו במהירות המרבית.

מכיוון שאנחנו יודעים איך מדינות מתנהגות כאשר יש להן תכנית אב לסיוע בין-לאומי, יש היום בישראל תכנית אב לסיוע הנמצאת ברשות החירום הלאומית, המפרטת מה בדיוק צריך בכל מקרה לגופו (תלוי בסוג האסון) ובאילו מקומות בעולם. בהתאם לניסיון הזה הכינה מדינת ישראל מערך צרכים שאותו היא תבקש מהעולם באמצעות האינטרנט במקרה של רעידת אדמה בישראל, למשל. הרשימה גם תציין בקשה שלא לשלוח פריטים שלא נתבקשו.

כאשר נשאלת השאלה, מבחינת עלות-תועלת, מהי המשמעות של הצלת 1,600 בני אדם במדינה רחוקה - חייבים לקחת בחשבון שמדובר גם בשאלה ערכית מוסרית. הגורם השני שחייב להילקח בחשבון הוא תרומת המעשה למאבק המתמשך על תדמיתה של מדינת ישראל במערכת היחסים הבין-לאומיים. לדוגמה, מה הייתה תרומתה לטווח הארוך יותר של יציאת משלחת סיוע ישראלית למערכת היחסים עם הודו? בהודו שהתה המשלחת הישראלית במשך שלושה שבועות עם בית חולים שדה בקרבת הגבול עם פקיסטן. למשלחת הייתה השפעה על הכלכלה, המסחר והיחסים האסטרטגיים הלאומיים של מדינת ישראל עם הודו. בנוסף לכך, צריך לקחת בחשבון שישראל יושבת על קו שבר, ורעידת אדמה היא רק עניין של זמן. אנחנו מצפים שכל מי שעזרנו לו בעבר יסייע לנו בעת הצורך.

יש גם שיקולים הקשורים לשיתוף פעולה בין צבאות, ושיקולים הקשורים למקצועיות, וכמובן, כפי שצוין - למוכנות שלנו לרעידת האדמה לכשהיא תבוא".
משלחת ישראל לנפאל ראיון עם סא"ל יואל הראבן, מפקד המשלחת לנפאל
לפני שמשלחת יוצאת היא מקבלת הגדרת פעילות. ההגדרה תמיד רחבה בהקשר הרפואי, כיוון שאף אחד לא יודע לאיזו מציאות המשלחת תגיע. כשיש הפרשי שעות, כמו במקרה של נפאל, המידע מגיע לארץ באיחור ומה שיודעים שם לא תמיד ידוע בארץ.

לכן המשלחת נערכת וקובעת לעצמה את המשימה, באישור הדרגים שמעל. כיוון שהבקשה שמגיעה מהעם - במקרה הזה הנפאלי, באמצעות גורמי משרד החוץ והנספח הישראלי בהודו, המשימה היא כללית מאוד ורחבה, וצריך להפוך אותה למשימה צבאית. ולכן, הגדרת המשימה היא רחבה מאוד, ברמה שתאפשר מתן טיפול רפואי מציל חיים, וכשמגיעים מטפלים במי שניתן לטפל. ידענו שיש שם ישראלים, אך מבחינתנו טיפול הוא טיפול ולא משנה מי הוא זה שנזקק לו.

גם הגדרת המשימה לפיליפינים, לפחות ההגדרה הצבאית, הייתה די דומה להגדרת המשימה בנפאל. עם זאת, כשהגענו למקום התמונה התעצבה והשתנתה כמעט כל יום, ככל שעבר הזמן מרעידת האדמה (כך זה היה גם במשלחות אחרות), ולכן לא היינו מופתעים. קצב הגעת הנפגעים מהאירוע הראשוני הולך ויורד, ומגיעים מקרים אחרים שקשה לדעת אם יש לפגיעה קשר למקרה הראשוני. אפשר לחפש קשרים רחוקים או רופפים, אבל ההימצאות של בית חולים שלנו שם, והעובדה שהתושבים יודעים שאנחנו שם, מגדירות מחדש את המציאות הרפואית בעיר. ולכן לא ניתן לומר שבאנו לטפל רק במי שנפל עליו קיר, ולא לטפל במי שאין לו עכשיו מזון לתינוקות או שהתינוק שלו עם חום גבוה ואין לו בית חולים אחר, גם בלי קשר לרעידת האדמה.

למעשה, ההיערכות כבית חולים שבא לתת מענה לנפגעי רעידת אדמה ולתוצאותיה הרחוקות יותר שונה לחלוטין משל בית חולים שבא לתת מענה לצונאמי, כמו בפיליפינים, שם לא הייתה רעידת אדמה שהחריבה את המבנים. לא כל המבנים שם עמדו בפני המים, ומבנים רבים נסחפו ונגרפו בזרם, אבל סוג הפגיעות היה אחר.

רעש האדמה בנפאל הפך את המבנים למסוכנים מאוד, הגם שבקטמנדו רק מבנים מעטים קרסו. בשמונה השנים האחרונות, בעקבות החלפת השלטון שם וההשתלטות של המאואיסטים על המדינה, שבעקבותיה ברחו כפריים רבים אל קטמנדו, היא עברה תהליך מסיבי מאוד של אורבניזציה, ושילשה את עצמה. בקטמנדו וסביבתה חיים היום בין שישה לשבעה מיליון בני אדם. הצמיחה המסיבית באוכלוסיית העיר הביאה אתה תנופת בנייה, שפירושה הריסת שכונות ישנות ובניית שכונות חדשות. השכונות החדשות עמדו, בעוד השכונות הישנות קרסו. ההבדל ברור מאוד: במקום שבו יש בטון המבנה עומד, במקום שם בנו בלבנים ובטיט הכול פשוט קרס.

מיד לאחר אירוע מהסוג הזה האו"ם מקים במהירות יחסית גבוהה, באמצעות ארגוני הסיוע שלו, מנגנון סיוע למדינות. הארגון המרכזי של האו"ם שמטפל באסונות כאלה שולח לשם במהירות צוותים שחלקם אף מגיעים מישראל. תפקיד הצוותים הוא לבצע תיאום בין השלטונות המקומיים וארגוני הסיוע השונים. פעם ביום מתקיימת ישיבה עם המקומיים, בהם נציגי משרד הבריאות שלהם. לישיבות מגיעים אנשי סיוע רפואי מכל העולם. יש שם הפרדה ברורה מאוד בין מה שקשור לצבא ולמדינה ובין מה שקשור לכל השאר. הישיבות האלה למעשה מנהלות את מאמצי הסיוע. הן קובעות היכן למקד את המאמצים ואילו צירי תנועה יושמשו. בישיבות האלה הארגונים מעדכנים את משרד הבריאות, מכיוון שכל אחד נמצא במקום אחר ונתקל באירועים אחרים. חלק מהמידע מצוי אצל האנשים שנמצאים בשטח, וזה יכול להיות ארגון של שני רופאים ואחות על ג'יפ, או ארגון מדינתי כמו המשלחת שלנו שמגיעה ויושבת שם, ומדווחת פעם ביום מה היא עשתה. באותן ישיבות שומעים הארגונים מה המדינה מבקשת ולאן להפנות את תשומת הלב. הדיווחים ממשיכים להגיע למפקדי המשלחות גם לאחר שהם חוזרים למדינות האם שלהם.

הגדרת המשימה רחבה מאוד, בהתבסס על ניסיון העבר; מה שגרם, למשל, להביא חדר לידה או מתקן לדיאליזה, דברים שאינם מצויים בהגדרה הצבאית. בית החולים הופך בעצם לחדר מיון ראשוני היחיד כמעט שפועל בעיר, וכן הוא מספק פתרונות למצבים שנלקחים בחשבון לאור העובדה שבתי החולים המקומיים חדלים לתפקד או מתפקדים חלקית.

המשלחת שיוצאת היא משלחת אחת, עם פיקוד אחד ותפקידים שונים. יש משימות שמוגדרות ליחידות החילוץ וההצלה, ויש משימות של מתן מענה רפואי של בית החולים. בין כל חברי המשלחת קיים קשר יומיומי של חיים משותפים - אוכל, רחצה ולינה במתחם. חיילי צה"ל, שמרכיבים בדרך כלל את צוותי החילוץ, יוצאים למשימות השטח שלהם מוקדם בבוקר לאחר התארגנות. הם חוזרים למחנה מאוחר מאוד בלילה. בנפאל, למשל, לא הייתה העברת פצועים לבית החולים על ידי יחידות החילוץ כיוון שהם לא חילצו אנשים חיים, אבל בית החולים קיבל פצועים ממשלחות חילוץ אחרות, שחילצו. בין השאר הייתה משלחת צרפתית שחבריה חילצו אחרי חמישה ימים צעירה כבת 30, והם העדיפו להביא אותה אלינו. בסך הכול הגיעו לבית החולים קצת יותר מ- 1,600 נפגעים, כ-40 אחוז מהם נפגעים הקשורים לרעידת האדמה.

הקשר עם הצבא הנפאלי היה הדוק מאוד. מחנה המשלחת נפרס במתחם האחורי של בית החולים שנקרא The Royael Medical Army Hospital , ממש בשטח צבאי בין גדוד הנ"מ של קטמנדו לבין בית החולים הצבאי, במגרש שנראה כי היה פעם מגרש כדורגל. שיתוף הפעולה עם הצבא המקומי היה הדוק בכל תחומי העניין והעשייה, החל מאנשים שעזרו לישראלים להקים את המתחם ולפרוק את כל הציוד העצום שהגיע. הפריקה נעשתה בידיים ובמלגזות של הצבא הנפאלי שסיפק אבטחה, סייע בהקמת גדרות וסיפק מתורגמנים. המשלחת קיבלה את כל מה שהיא הייתה צריכה בהיבט הלוגיסטי. גם בהיבט הרפואי היה שיתוף פעולה הדוק, כיוון שבו התנהל שיח יומי קבוע על אילו פצועים יועברו לטיפול בבית החולים הצה"לי, לאור העובדה שהם לא יודעים לטפל בהם.

היו גם אירועים יוצאי דופן בעבודת המשלחת בנפאל, כמו במקרה של קרן, הרופאה שיצאה עם חבר'ה של יחצ"א למשימה באזור טרז'ולי, לא רחוק מהלנגטאנג. באחד המקומות הביאו לה ילדה בת 12 שהייתה מעורפלת הכרה. קרן בדקה אותה וראתה שלא ניתן להבחין בפגיעה חיצונית, אבל יש ירידה חמורה בקוגניציה ובצד אחד יש לה חולשה ועין אחת נראתה לא בסדר. האבחון הצביע על פגיעה מוחית. קרן הורתה על פינויה המידי לבית החולים, והמשיכה למשימה רחוקה נוספת. עם שובה, לאחר כחמש שעות, היא ראתה שהילדה עדיין לא פונתה ושמצבה החמיר. מאחר שהיה ברור שהפינוי הוא בעיה כספית, אנשי יחצ"א ארגנו כסף, הזמינו אמבולנס מקומי ופינו אותה לבית החולים הישראלי. הילדה, שהגיעה במצב הכרתי ירוד מאוד, נלקחה לסי.טי אצל המקומיים. הסריקה זיהתה שיש לחץ גדול מאוד בגולגולת. היא נותחה בבית החולים, הדם נוקז מראשה, וחייה ניצלו.

סיפור חריג נוסף הוא סיפורו של קרישנה, רופא במשלחת הישראלית. קרישנה נולד בבגטפור, עיירה עתיקה מאוד בפרווריה של קטמנדו. אף שמשפחתו של קרישנה פשוטה מאוד וענייה, הוא נסע לסין ללמוד רפואה, ולאחר סיום הלימודים החליט לבוא להתמחות בארץ. הוא התמחה ברמב"ם באורתופדיה, וכששמע על משלחת צה"ל שיוצאת לקטמנדו, ביקש ממנהל המחלקה שלו שיפעל דרך משרד החוץ לצירופו למשלחת. בבית החולים הוא עזר לנו כמתורגמן ועבד כאורתופד. אף על פי שמרבית בתי העיירה שלו נחרבו, והיה חשש כבד שמשפחתו נפגעה - הוא לא ביקש לעזוב את עבודתו כרופא בבית החולים ולהגיע לבית הוריו. רק כשמפקדי המשלחת הורו לו לצאת הוא יצא - בליווי מפקד משלחת בית החולים. כצפוי, ביתם נהרס, אבל בני משפחתו לא נפגעו. לקראת העזיבה שאלו את אבא של קרישנה אם יש משהו שהוא צריך, והוא אמר: "כמה שמיכות וקצת אוהלים, ומעבר לזה אנחנו לא צריכים שום דבר". הם חזרו למחנה, אספו כמה אוהלים, שמיכות ואוכל, וחזרו לבגטפור כדי למסור כל זאת לבני משפחתו של קרישנה שמבחינתם זה עולם ומלואו.

למרות הידיעות שהופיעו בכלי התקשורת על עוינות כלפי הישראלים, חברי המשלחת יודעים לספר על אהדה גדולה; השמועות בדבר המשלחת עשו להן כנפיים, ובתוך זמן קצר ידעו בכל מקום על בית החולים הגדול מכולם שהובא על ידי מדינת ישראל, ועל הסיוע שהמשלחת מעניקה בכל מקום שאליו היא מגיעה.

הדבר המרגש ביותר הוא מידת ההתנדבות של התרמילאים הישראלים, שבמקום להתפנות מהמדינה כמו מרבית התרמילאים הזרים, בחרו להישאר ולעזור, כל אחד בתחום יכולתו ומקצועו. פרמדיקים וחובשים שולבו בעבודת בית החולים ובמרפאות החיצוניות, אחרים סחבו אלונקות, הביאו תרופות, סידרו את האוהלים, ניקו אשפה, ועשו כל מה שביקשת מהם.

עם עזיבתה השאירה המשלחת במקום רנטגן דיגיטלי נייד, תרופות, אוהלים, קביים, כיסאות גלגלים וציוד לוגיסטי.

# data[].attributes.attachment_link.title
משלחות הסיוע של צה"ל לאזורי אסון בעולם - טבע הדברים

# data[].attributes.attachment_link.description
כתב: אודי רן. צילומים: דובר צה"ל על פי ראיונות עם תא"ל מיל' שלמה בן אריה, מי שהיה מפקדה של היחצ"א, וסא"ל יואל הראבן, מפקד המשלחת לנפאל. לפני ארבעה חודשים ספגה נפאל סדרת רעשי אדמה. הרעש החזק ביותר היה בדרגה 7.8, ואחריו סדרה של רעשי משנה, ושוב, לאחר שבועיים, רעש בדרגה 7.4.

# data[].attributes.headline
נועם עמר- סיוע לילדים סורים  

# data[].attributes.subject
נועם עמר- סיוע לילדים סורים  

# data[].attributes.body
http://www.davar1.co.il/45507/

# data[].attributes.headline
ילנה נפריינקו

# data[].attributes.subject
ילנה נפריינקו

# data[].attributes.body
https://www.haaretz.co.il/misc/1.850068

# data[].attributes.headline
רהב לביא- עמותת מהנדסים ללא גבולות

# data[].attributes.subject
רהב לביא- עמותת מהנדסים ללא גבולות

# data[].attributes.body
https://youtu.be/tC3U0ze--Ho

# data[].attributes.headline
זה מספר על ילדים שאין להם אוכל וילדים רעבים

# data[].attributes.subject
זה מספר על ילדים שאין להם אוכל וילדים רעבים

# data[].attributes.body
ניקה

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ג'נס גלובל ישראל

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
הזדקנות העור

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
העלמת קמטי הבעה

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ג'נס - גלובל - ישראל

# data[].attributes.attachment_link.title
ג'נס גלובל -  להאכיל 10 מיליון ילדים רעבים   Jeunesse Kids

# data[].attributes.attachment_link.description
אהבת חינם - חברת ג'נס גלובל אומנם גורמת לנו להישאר צעירים מבחוץ וגם מבפנים. אבל יש לה עוד מטרה נעלה. להאכיל מליוני ילדים רעבים בעולם. Jeunesse Kids - מפעל התרומה העולמי של ג'נס גלובל. סרטון מאוד מרגש על אהבת חינם. www.j-cosmetics-israel.com

# data[].attributes.body
הצלת ילדי אפריקה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
העלייה אל הגבעה הגבוהה ביותר בעיר מוהנזה שבטנזניה מספרת את תמצית המקום הזה: אנשים עוצרים לבחור ארונות קבורה בדרך לבית החולים. את העלייה הזו עולים כעת אנשי "הצל לבו של ילד", שעזבו בארץ בני זוג וילדים, העמיסו טון וחצי של ציוד רפואי וטסו - כמו שהם עושים תמיד - לתקן לבבות שבורים.
רוצים לקבל עדכונים נוספים? הצטרפו לחדשות 2 בפייסבוק
מרינה חלתה במלריה כבר פעמיים. בפעם השנייה שהגיעה לבדיקה בבית החולים, גילו לה את המום בלב. "זו ילדה שתחלה בסוף גיל ההתבגרות ותמות בגיל צעיר", אומרת ד"ר אלונה ראוכר שטרנפלד, קרדיולוגית ילדים. "אם ננתח אותה עכשיו, נוכל להשוות את תוחלת החיים שלה לזו של האוכלוסייה הבריאה".

תוחלת החיים בטנזניה נושקת ל-50. המוות במדינה המזרח אפריקנית הוא אורח קבוע. רק בבית החולים הזה מתים בכל יממה 20 מבוגרים ושישה ילדים. בבית החולים אנחנו פוגשים את ד"ר גודווין גודפריד, רופא מקומי שגר במשך חמש שנים במחלקת לב וילדים בבית החולים וולפסון בחולון. המסדרונות הארוכים היו לו בית והאנשים למשפחה. אחרי ההתמחות הארוכה בוולפסון, הוא הפך למנתח לב וילדים הראשון של טנזניה.
את מרבית המומים יש לנתח עד גיל שנתיים
מתאוששים מהניתוח בתוך יומיים | צילום: עידן דוידזון, פייסבוק

עכשיו יש לד"ר גודווין גם את לבה הקטן של מרינה להציל, אלא שבכל זאת מדובר במדינה אחרת עם תנאים אחרים - והניתוח מתעכב. "אין לנו אפשרות לספק את כל הציוד שצריך", הוא אומר.

בתום המתנה, זה סוף סוף קורה: ד"ר גודווין מנתח בפעם הראשונה לב של ילד טנזני. בינתיים משתרך תור ארוך בקומה החמישית. הילדים של טנזניה לא בוכים, לא משתוללים ולא עושים רעש. הם יושבים בשקט על ספסלי העץ ומצפים לרופאים מישראל.

ג'ומה הוא בן חמש והדבר שהוא הכי אוהב לעשות זה לרוץ, אבל בשנה האחרונה הוא כבר לא יכול. כשאמא שלו שמעה על משלחת הרופאים מישראל שמגיעה לבית החולים, היא ארזה מעט מזון ויצאה למסע שנמשך ארבעה ימים. כשסוף סוף הגיעו לבית החולים, לבו של ג'ומה קרס. "הביאו אותו כאילו לבדיקה פרה-ניתוחית לקראת ניתוח בארץ", סיפרה ד"ר ראוכר. "אם היו מתקשרים להזמין אותנו בעוד חודש, ייתכן שכבר היה מת".
מתאוששים מהניתוח בתוך יומיים
בכל מה שקשור לניתוחי לב אצל ילדים, לגיל יש משמעות אדירה. את מרבית המומים יש לנתח עד גיל שנתיים, אחרת הופך המום מורכב ולא ניתן לנתחו. לאלונה יש את התפקיד הקשה ביותר - היא זאת שמכריעה האם הילד ינותח או יחזור הביתה ללא טיפול.

יש לנתח את המומים עד גיל שנתיים | צילום: עידן דוידזון, פייסבוק

"זה קורע לב", היא אומרת. "התפקיד הכי קשה שלי הוא לבשר להורים שהילדים שלהם כבר בוגרים שלא ניתן לנתחם. אני צריכה לבשר להורים שאין לנו מענה לתת להם". את ג'ומה החליטו להבהיל לניתוח חירום, אבל ד"ר גודווין מנתח במשך חמש שעות כבר את מרינה.

"אחד הדברים שהכי גורמים לסיפוק הוא שאתה מעביר את הידע שלך לאנשים אחרים", אומר ד"ר ליאור ששון, מנהל מחלקת ניתוח לב בבית החולים וולפסון. "זו הרגשה מאוד מיוחדת לדעת שגם מי שהוכשר יכול עכשיו להציל אחרים".

הניתוח של מרינה הצליח. ילדים מתאוששים מניתוח לב בתוך יומיים, וכבר עומדים על הרגליים. "הלב נראה מעולה, ממש יופי של תיקון", מתמוגגת אלונה. ג'ומה כבר רץ. עמותת "הצל לבו של ילד" כבר הצילה לבבות בכל העולם. בתום שבוע שבו חתמו מרתון של 18 ניתוחים, יחד עם חמש אימהות ושישה ילדים חולי לב שנזקקו לטיפולים מורכבים, טסה המשלחת חזרה לארץ.

# data[].attributes.attachment_link.title
צפו: רופאים ישראלים מצילים ילדים באפריקה

# data[].attributes.attachment_link.description
העלייה אל הגבעה הגבוהה ביותר בעיר מוהנזה שבטנזניה מספרת את תמצית המקום הזה: אנשים עוצרים לבחור ארונות קבורה בדרך לבית החולים. את העלייה הזו עולים כעת אנשי "הצל לבו של ילד", שעזבו בארץ בני זוג וילדים, העמיסו טון וחצי של ציוד רפואי וטסו - כמו שהם עושים תמיד - לתקן לבבות שבורים.

# data[].attributes.headline
סיוע רפואי ישראלי- לילדים באפריקה- שחר שטנצלר

# data[].attributes.subject
סיוע רפואי ישראלי- לילדים באפריקה- שחר שטנצלר