# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Olga Ravn skriver uprætentiøst om at have fået tildelt en krop, som man skal (lære at) leve i. I poesi og prosa går hun i kødet på kærligheden, sproget, naturen og komplicerede relationer og undersøger såvel roser og brystkirtler som spøgelseshistorier og skilsmissebørn. I sci-fi-romanen "De ansatte" (2018) så hun på, hvad det vil sige at være et arbejdende menneske, og i "Mit arbejde" (2020) blotlægger hun undersøgende moderskabets iboende kraft og uro.

39256045
Blå bog
Født: 27. september 1986 i København.

Uddannelse: Uddannet fra Forfatterskolen, 2010.

Debut: Jeg æder mig selv som lyng. Gyldendal, 2012.

Litteraturpriser: Michael Strunge-prisen, 2015. Beatrice Prisen, 2019. Politikens litteraturpris, 2020.

Seneste udgivelse: Min barsel - en dagbog til nye forældre.Gyldendal, 2021.

Inspiration: Tove Ditlevsen.

# data[].attributes.attachment_link.description
Olga Ravn modtog Politikens Litteraturpris 2020 for "Mit arbejde". I bogen går Anna med krop og sjæl ind i moderskabets uendeligt mange udfordringer: fra de fysiske skader ved fødslen til den radikale erfaring det er at give liv til et menneske, som også en dag skal dø.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
EN ARBEJDSPLADSROMAN
FRA DET 22. ÅRHUNDREDE

Besætningen på Det sekstusinde skib består af menneskelige og menneskelignende ansatte. Da skibet får en række genstande ombord fra planeten Nyopdagelsen, begynder de ansatte at udvikle dybe forbindelser til genstandene, men uden helt at kunne forstå hvorfor. Snart ser besætningen sig selv i et nyt lys, og enhver ansat må spørge sig selv om arbejdsgangen kan fortsætte som før.
Opbygget som en protokol med vidneudsagn forsøger den litterære science-fiction roman De ansatte at undersøge, hvad forskellen er på et menneske og en ting, og hvad det vil sige at være i live.

# data[].attributes.attachment_link.description
EN ARBEJDSPLADSROMAN FRA DET 22. ÅRHUNDREDE Besætningen på Det sekstusinde skib består af menneskelige og menneskelignende ansatte. Da skibet får en række genstande ombord fra planeten Nyopdagelsen, begynder de ansatte at udvikle dybe forbindelser til genstandene, men uden helt at kunne forstå hvorfor.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gik ud og hoppede på havetrampolinen

I mailen, der tikkede ind, stod der, at Olga Ravn var blandt de 13 såkaldt longlistede til prisen. Den liste er så siden barberet ned til seks - og 'The Employees' er altså stadig med i kapløbet om prisen.
Hvad tror du, nomineringen kommer til at betyde for din karriere?
- Den kommer helt sikkert til at betyde, at der vil være en masse internationale forlag, der måske vil være interesserede i at udgive bogen, hvilket så betyder, at jeg måske får en masse internationale læsere. Det er jo helt vildt at tænke på.

Oversætter: 'Jeg kan dårligt beskrive det'

- Jeg kan dårligt beskrive det. Det er noget af det største, man kan opleve. Jeg har været shortlistet til en lignende pris for et par år siden, men der er ikke nogen pris for et enkelt værk, der får lige så meget opmærksomhed som Booker-prisen. Jeg svæver lidt på en sky i øjeblikket, siger Martin Aitken.

Det er Olgas første bog på engelsk, og det er skønt at få lov til at oversætte den og være med til at få fyret hende ud i verden.

Martin Aitken, oversætter

Som nævnt belønner International Booker Prize et værk i sin engelske oversættelse udgivet i Storbritannien. Det er også derfor, prisen deles ligeligt mellem forfatter og oversætter.

- Jeg er ret etableret som oversætter, men det er klart, at jo mere opmærkosmhed man får, jo flere tilbud kommer der formentlig ind ad døren. Oversat litteratur er i rivende udvikling i de her år, og det er en glædelig nyhed for et så lille sprogområde som det danske, lyder det fra oversætteren, der tidligere har oversat alt fra Karl Ove Knausgaard til Ida Jessen.
Har det været anderledes at oversætte en Olga Ravn-bog?
- Man går lige seriøst til værks hver gang. Men det varierer i forhold til, hvad det er for et sprog, den enkelte forfatter benytter sig af. Sproget i Olgas bog er meget hverdagsagtigt, og det stiller nogle andre krav, end hvis det er de store episke linjer, der bliver beskrevet i et værk. Men begge dele er lige krævende, bare på hver sin måde.

- Det er Olgas første bog på engelsk, og det er skønt at få lov til at oversætte den og være med til at få fyret hende ud i verden.

# data[].attributes.attachment_link.title
'Det er sindssygt!' Nu kan dansk forfatter vinde stor, international pris

# data[].attributes.attachment_link.description
Gik ud og hoppede på havetrampolinen I mailen, der tikkede ind, stod der, at Olga Ravn var blandt de 13 såkaldt longlistede til prisen. Den liste er så siden barberet ned til seks - og 'The Employees' er altså stadig med i kapløbet om prisen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
De menneskelige og de menneskelignende. Det er de to grupper, man hører fra i forfatter Olga Ravns science fiction-roman 'De ansatte', som består af en række korte vidneudsagn fra rumskibet Det sekstusinde skib.

I forlaget Gyldendals beskrivelse bliver den kaldt 'en arbejdspladsroman fra det 22. århundrede'.

Uddrag fra 'De ansatte'

VIDNEUDSAGN 022 Man har fortalt mig, at der er problemer med mit emotionelle reaktionsmømnster. At man oplever, at jeg ikke kan udføre min opgave korrekt på grund af visse følelsers utilpassede funktion. Jeg kommer i rummene hver dag. Jeg har aldrig været andre steder end på det sekstusinde skib. Jeg skal træne mine kognitive fleksibilitet, hvis jeg skal kunne indgå i besætningen på lige fod med dem, der fødes. Er dette problem menneskeligt? I så fald vil jeg gerne beholde det.

En form for selvudslettelse

Bogens i alt 102 vidneudsagn, som egentlig er en række interview med rumskibets ansatte, har karakter af forhør. Men Olga Ravn har faktisk fundet inspiration i det sprog, der bliver brugt til mellem chefer og medarbejdere - særligt til de såkaldte medarbejderudviklingsamtaler, også kaldet MUS.

-Det er ikke det fælles bedste for den enkelte. Det viser sig blandt andet i sproget, og det synes jeg er ret spændende. Den her ide om, at vi skal være bedre, vi skal være mere effektive, at det er vores egen skyld - den er jeg ret kritisk overfor.

- Jeg synes, det her effektiviseringssprog er rigtig uhyggeligt - og der er en form for selvudslettelse i det. Altså, jeg synes, det er helt oppe på tragediens niveau, den der måde, man hele tiden gør sig selv mindre på gennem sproget.

Hjernevasket loyalitet

Den loyalitet, som medarbejdere ofte forventes at have over for deres arbejdsplads, er også noget af det, Olga Ravn tænkte en del over, da hun skrev bogen.

Mange af stemmerne i 'De ansatte' oplever netop en konflikt mellem deres egne lyster, ønsker og følelser og så den unavngivne og ret undertrykkende organisation, de arbejder for.

Olga Ravn i Bogselskabet

Anne Glad er vært for DRs litteraturpodcast 'Bogselskabet'.

I hver episode inviterer hun en kendt dansk forfatter til at fortælle om sin seneste bog og om skriveprocessen.
Hør episoden med Olga Ravn på Bogselskabets side.
Hvis du abonnerer på Bogselskabet via DRs radioapp og iTunes, får du automatisk nye episoder.

Hierarkiet mellem de to grupper, de menneskelige og de menneskelignende, er også et forsøg på at ramme ind i nogle aktuelle debatter, forklarer hun:

- Det fineste, man kan være på skibet, er at være menneske. Dem der er robotter, de drømmer bare og længes efter at blive mennesker og blive accepteret som mennesker. Og det tænker jeg egentlig også knytter an til de diskussioner, vi har i dag, om hvem der har ret til hvad, og hvis liv der er mest værd.

Mystiske genstande

I 'De ansatte' optræder de som mystiske genstande, som rumskibets besætning får med ombord fra planeten Nyopdagelsen. Og de begynder langsom at blive tiltrukket af og forbundet til dem.

- Det er på mange måder en ret normal sci-fi bog, der følger koderne for genren. Det nye ved den, er de her genstande, forklarer Olga Ravn.

# data[].attributes.attachment_link.title
MUS-samtaler inspirerede forfatter til sci-fi roman: Det her effektiviseringssprog er rigtig uhyggeligt

# data[].attributes.attachment_link.description
De menneskelige og de menneskelignende. Det er de to grupper, man hører fra i forfatter Olga Ravns science fiction-roman 'De ansatte', som består af en række korte vidneudsagn fra rumskibet Det sekstusinde skib. I forlaget Gyldendals beskrivelse bliver den kaldt 'en arbejdspladsroman fra det 22. århundrede'.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvilken værdi har menneskelighed i en fremtid, hvor alle individer er reducerede til deres funktioner? Hvad vil det så overhovedet sige at være menneskelig, at leve som et menneske? Det er nogle af de vigtigste spørgsmål i Olga Ravns anden roman, De ansatte, som kalder sig selv en "arbejdspladsroman fra det 22. århundrede".

Arbejdspladsen "det sekstusinde skib" ligger til ved planeten "Nyopdagelsen". Skibets besætning er opdelt i menneskelige og menneskelignende ansatte, fødte og skabte. Begge arter kommer til orde i de vidneudsagn, der udgør det meste af romanen og sjældent fylder mere end en enkelt side, ofte væsentligt mindre. Bogen er sat op som en slags empirisk rapport, udfærdiget for at give "indblik i arbejdsgangene på stedet". I et kort forord står der, at det udvalg, som har indsamlet vidneudsagnene, har haft som mål at finde ud af, hvilke påvirkninger de ansatte er blevet udsat for, hvordan disse påvirkninger har forandret deres adfærd, "og hvorvidt dette kunne siges at medføre nedsættelse eller forhøjelse af deres arbejdsindsats, forståelse for arbejdet, tilegnelse af ny viden og egenskaber, samt hvilke konsekvenser det har haft for produktionen". I den forbindelse er det især relationerne mellem de ansatte og "objekterne i rummene" og deres indvirkning på arbejdsgangen, som rapporten viser interesse for. Bogen slutter med en opsummering af udvalgets konklusion, hvor sproget er ligeså nøgternt og bureaukratisk som i forordet. Det gælder for så vidt også vidneudsagnene, og denne jargon skaber en dyster stemning, en fornemmelse af at der gemmer sig sorg og rædsler under den kolde overflade.

Menneskekategorien er under pres i Olga Ravns roman, og det står ikke klart, om homo sapiens længere er i besiddelse af sin vante biologi og bevidsthed. Nogle af de fødte ansatte har fået "tilføjelser" og begynder derfor selv at sætte spørgsmålstegn ved skellene mellem det, som er menneskeligt, og det, som er menneskelignende: "Ville det være så frygteligt ikke at være menneske? Ville det sige ikke at dø? Jeg ved ikke, om jeg længere føler stolthed over min menneskelighed." Andre sætter en ære i deres menneskestatus, men det er ikke til at sige, om disse ansatte i virkeligheden er skabte, og om stoltheden blot er indpodet i deres program for at gøre dem til mere effektive arbejdere. Romanen formår at holde fast i denne tvetydighed fra begyndelse til slutning og lader det dermed være op til læseren, hvorvidt kategoriseringen er essentiel, og hvilke stemmer man i så fald tillægger størst betydning.

De fleste ansatte er meget kategoribevidste, og der findes et klart hierarki mellem fødte og skabte på det sekstusinde skib. I "Vidneudsagn 022" udtaler en menneskelignende ansat:

Man har fortalt mig, at der er problemer med mit emotionelle reaktionsmønster. At man oplever, at jeg ikke kan udføre min opgave korrekt på grund af visse følelsers utilpassede funktion. Jeg kommer i rummene hver dag. Jeg har aldrig været andre steder end på det sekstusinde skib. Jeg skal træne min kognitive fleksibilitet, hvis jeg skal kunne indgå i besætningen på lige fod med dem, der fødes. Er dette problem menneskeligt? I så fald vil jeg gerne beholde det.

De skabte ansatte er programmerede til at længes efter klassiske menneskeidealer som romantisk kærlighed og børn, selvom de ikke har forplantningsorganer. Nogle af dem bruger ord som "morfardraperi", selvom de aldrig har haft en morfar, og andre ved, hvordan egemos dufter uden at vide, hvordan det føles med hånden: "alligevel er der, i min hånd, en svag forestilling om at stå i skovbrynet og se ud på havet, mens min hånd kærtegner dette mos på egens stamme".

Hvad er programmeret, hvad er erfaret? Den usikkerhed udtrykker flere af de menneskelignende ansatte over for udvalget, og den lader til at være udtryk for lige dele eksistentiel grundangst og autoritetstro. Romanens afhøringssetup forstærker denne stemning. Besætningen tvinges til at aflægge vidneudsagn for udvalget, og de ved ikke, hvorfor de skal gøre det, eller hvilke konsekvenser det får, hvis de siger noget forkert. Den videnskabelige ramme giver en fornemmelse af, at De ansatte er et udskrift af en socialpsykologisk undersøgelse af samme karakter som for eksempel Stanfordeksperimentet, udført af Philip Zimbardo, Craig Haney og Curtis Banks på Stanford University i 1971. Her blev 24 universitetsstuderende sat ind i et fængselsmiljø, delt op i fanger og vogtere, og inden for få dage tillagde de sig karaktertræk, der passede til deres nye situationer. Vogterne blev autoritære, fangerne blev underdanige. Det mønster gør sig også gældende på det sekstusinde skib. Til slut viser det sig, at udvalget også er menneskelignende og blot har udgivet sig for at være menneskelige, fordi forskning har vist, at de ansatte "har tendens til at reagere mere positivt på organisationens menneskelige repræsentanter". De anbefaler at bruge den indsamlede empiri som undervisningsmateriale og tilbyder tre pakker: "Pakke 1: 10 sider (historisk overblik). Pakke 2: 135 sider (historisk overblik samt kendetegn på uønsket udvikling). Pakke 3: Fuldt indblik for de ansatte på lederniveau." De ansatte er 135 sider lang.

Den menneskelignende del af besætningen udsættes for noget, der næsten kun kan kaldes psykisk terror. For hvis man ikke er sikker på, om ens følelser er en del af programmet, hvordan kan man så vide, om man er lydig, om man "fortjener had"? Hvilke handlinger kræver tilgivelse, og hvordan bliver de tilgivet?

Hvorfor har jeg alle disse tanker, hvis jeg først og fremmest skal løse en teknisk opgave? Hvorfor har jeg disse tanker, hvis min opgave først og fremmest er at øge produktionen? Fra hvilket perspektiv er disse tanker produktive? Er der sket en fejl i opdateringen? I så fald vil jeg gerne startes forfra.

De ansatte er science fiction og falder ind under det begreb, Mark Fisher kalder kapitalistisk realisme. Begrebet peger på, at det i vores tid er umuligt at forestille sig et fremtidsscenarie, hvor den gældende verdensorden ikke er kapitalistisk. I det 22. århundrede forlader mennesket jorden for sammen med menneskeskabte cyborgs at lede efter nye planeter, men på trods af alle de forandringer, der må være sket i løbet af 100 år, er det vigtigste stadig at maksimere produktionen. Hvad det sekstusinde skib rent faktisk producerer, står der ikke noget om: Vækstidealet forbliver abstrakt, men alligevel lider de ansatte under det.

Olga Ravns roman udkommer samtidig med, at den liberale tænketank CEPOS vil have undersøgt de negative økonomiske konsekvenser af lediges adgang til biblioteker, museer mm., og regeringen foreslår en seks ugers karantæneperiode fra dagpenge til alle, der siger deres job op "uden gyldig grund". Romanens skildring af fremtidens arbejdsplads vækker et ubehag, netop fordi logikken minder om udviklingen i det senkapitalistiske danske samfund - lige fra den anonyme men almægtige bestyrelse til vækstideologien og vidneudsagnene, der har et foruroligende skær af MUS-samtaler over sig. Der er kun tale om en gradsafvigelse, ikke en afvigelse fra selve kapitalismens væsen.

Man finder en lignende diagnose i Kenneth Jensens Tragedie plus tid (Antipyrine, 2015) og Tragedie plus tid gange ni (Gyldendal, 2017). Disse romaner foregår i en mere genkendelig nutid og skildrer blandt andet arbejdsgangen på et moderne slagteri, hvor grænserne mellem menneske og maskine er mere eller mindre udviskede. Slagteriet og rumskibet minder ikke umiddelbart om hinanden, men arbejdspladsen er umenneskelig hos både Ravn og Jensen, et sted hvor mennesker bliver ødelagt. I Kenneth Jensens romaner bliver de slidt fysisk og psykisk ned; i De ansatte mister de menneskelige besætningsmedlemmer lysten til at leve videre på det sekstusinde skib og vælger til slut at lade sig "terminere". Bøgerne har det til fælles, at de handler om det senmoderne samfunds fjendtlighed over for det uproduktive liv. Samtidig alluderer Ravns roman muligvis til Harry Martinsons science fiction-epos Aniara (1953), hvor et rumskib fyldt med emigranter fra Jorden ryger ud af kurs, og menneskene til sidst dør af kosmisk ensomhed.

At Olga Ravn skulle skrive en arbejdspladsroman fra det 22. århundrede giver ret god mening i lyset af hendes hidtidige forfatterskab. Debuten Jeg æder mig selv som lyng (Gyldendal, 2013) var en genskrivning af Tove Ditlevsens Pigesind (1945), Celestine (Gyldendal, 2015) var en moderne udgave af den gotiske roman, og i Den hvide rose (Gyldendal, 2016) pudsede Ravn et af litteraturhistoriens ældste motiver af og gjorde det til omdrejningspunktet for en hel digtsamling. Forfatterskabet opsøger anakronismer og bygger i høj grad på fortællinger og materialer, der allerede findes i kulturen og ofte betragtes som kitsch.

Med De ansatte blander Ravn ikke alene tider og genrer sammen: På den første side i De ansatte står der en tak til kunstneren Lea Guldditte Hestelund "for hendes billedkunst og skulpturer, uden hvilke denne bog ikke ville eksistere". Det er ikke bare et udsagn men et faktum: Ravns bog var oprindeligt en del af Hestelunds udstilling Consumed Future Spewed up as Present, som indtil 27. maj var installeret på Overgaden. Institut for Samtidskunst i København. Den lå i udstillingens forreste rum i fire læderindbundne bind blandt en række såkaldte carriers; fetichlignende designs af læder og nitter. Hvis man gik fra dette rum langs det skrigende orange gulv gennem den til lejligheden byggede, pyramideformede indgang, kom man ind i et rum, hvor der lå en række farverige marmorskulpturer på gulvet, mens andre hang ned fra carriers i loftet. Nogle skulpturer lignede blåskimmelost, andre sexlegetøj og kropsdele.

Skulpturerne fra Hestelunds udstilling er formentlig romanens vigtigste elementer. Det fornemmer man allerede på omslaget, hvor der på indersiden står en kort forhistorie og drejebog for romanens handling. De ansatte har fundet en række genstande på Nyopdagelsen, som de på kort tid udvikler dybe forbindelser til uden at magte at forstå hvorfor. "Snart ser besætningen sig selv i et nyt lys, og enhver ansat må tage stilling til om arbejdsgangen kan fortsætte som før." Hvis de menneskelige og de menneskelignende ansatte kan genkendes fra andre steder i populærkulturen, så er genstandene den ubekendte faktor, et fremmedlegeme i fortællingen, der også får alt andet til at se mere fremmed ud.

Genstandene er i centrum for den rapport, som udgør romanens ramme. Bestyrelsen vil vide, hvordan deres tilstedeværelse påvirker arbejdsgangen på det sekstusinde skib. Dermed er det også dem, der giver arbejdspladsen - og fortællingen - mening. Fra første linje i det første vidneudsagn aner man, at udvalget spørger ind til genstandene, og den ansatte ikke helt ved, hvad de sigter til: "Det er ikke svært at gøre dem rent. Den store, synes jeg, udsender en form for nynnen, eller er det noget, jeg finder på? Det er måske ikke det, I mener?" Den ansatte tillægger genstanden hunkøn samt følelser, der minder om sorg, og om natten, når ingen er til stede, "taler [jeg] til hende, mens hun hviler sig." Genstanden vækker i dette tilfælde en følelse af ømhed og omsorg. Disse følelser vender tilbage flere steder i romanen. Måske betragter flere af de ansatte simpelthen genstandene som børn. Det vil forklare, hvorfor de ansatte - hvoraf de menneskelignende har fået indpodet en forestilling om kernefamilien uden at have mulighed for at reproducere sig, og de menneskelige ikke har kontakt til deres familier på det sekstusinde skib - bliver påvirket så stærkt af deres nærvær.

Mange ansatte mener, at genstandene taler til dem. Andre føler, at de har en iboende ondskab, og alle lader i det hele taget til at være enige om, at de har kvaliteter, man normalt vil kendetegne som menneskelige. Imod bestyrelsens instrukser giver de ansatte også genstandene navne som "den omvendte strap-on", "diamantægget" og "den halvnøgne bønne". En nærmer sig i hemmelighed "rummenes genstande, rummets materialer, jeg lægger mig tæt ind til dem, holder om dem, lægger kinden mod det orange gulv, det blanke, det lyserøde marmor, jeg ønsker at blive en af dem, mindre ensom, mindre menneskelig". En anden føler "en særlig form for forbindelse" til genstandene og sætter sig ind til dem for at falde til ro. Men efter bestyrelsen har fjernet en genstand, "netop den af genstandene, jeg følte mig mest knyttet til, den med de lyserøde bæltesnore, gaven, har jeg oplevet hjertebanken, snurren i hænder og fødder, uvirkelighedsfornemmelse og følelsen af, at en katastrofe nærmer sig".

Olga Ravns roman giver Lea Guldditte Hestelunds udstilling en forhistorie, og Consumed Future Spewed Up As Present er en konkret manifestation af det rum, der efterlades, når De ansattes fortælling er slut, en slags dokumentation af det sekstusinde skibs eksistens. Man kan sagtens læse romanen uden at have set udstillingen, men oplevelsen er næppe den samme. De ansatte er en læsning af Hestelunds udstilling, som er en læsning af Ravns roman. Ligesom romanens genstande taler de sammen, tilfører hinanden energi og nerve og udgør et ambitiøst totalkunstværk.

I De ansatte er Hestelunds skulpturer meget sensuelt beskrevet. Som når en administrativ medarbejder fortæller om sin yndlings, "den store af dem med de gule dybe riller. Når solen rammer genstanden, gløder rillerne, og der siver en harpikslignende væske ud af dem." Nogle gange tager besætningen genstanden med op i skibets panoramarum, som, når skibet står i den helt rigtige position, og solen står direkte ind, "fyldes med et varmt og bølgende lys, som af lysende vand":

Så står den store genstand midt i rummet og stråler. Fra alle riller flyder den velduftende væske. Enhver der står i rummet på dette tidspunkt, fyldes af en lykke, som jeg ikke kan beskrive med ord. Når skibet fortsætter i sin bane, ud af stjernens lys, lyder der et pust fra den store genstand, som af udmattelse. Vi tørrer den ren med våde klude og bærer den tilbage til rummet. Den virker træt i vores arme. Jeg har givet besætningen lov til at beholde disse klude, som jeg ved, de lægger over ansigterne, når de skal sove. Jeg ligger selv med kluden sådan, og det hjælper mig, uden jeg helt kan forklare hvordan.

De ansatte ser ikke det samme, når de kigger på genstandene. For de menneskelige er der tale om "artificielle postkort fra jorden"; for de menneskelignende ligner hver enkelt genstand et "postkort fra fremtiden". Hvis den ansatte er født på jorden, minder genstandene om noget, der er gået tabt. Når de menneskelignende er til opdatering, sidder de menneskelige og hvisker til hinanden i kantinen om flødeskum på bananer, koncerter, jordbær og hospitaler. Man får fornemmelsen af, at de hvisker til hinanden, fordi deres nostalgi ikke er produktiv, at denne følelse ikke følger reglementet. Men alligevel sidder de og taler om vejret:

Vi savner alle vejret. Det er kommet bag på os alle. Det er, som om det eneste, vi kan holde ud at have til fælles, er vejrforholdene på den tabte jord. Jeg tror ikke længere, jeg har noget hjerte.

Genstandene virker både som symboler på og den eneste form for lindring mod de menneskelige ansattes planetsorg. De viser tilbage til det tabte, til det menneskene aldrig kommer til at se og opleve igen, og en af de ting, menneskene har tabt, er fornemmelsen af en fremtid. Det bliver mere og mere tydeligt, som romanen skrider frem, at de menneskelignende ansatte udvikler menneskelige træk og en bevidsthed om de uretfærdige vilkår, de arbejder under, og i takt med deres udvikling resignerer de menneskelige til følelsen af, at deres tid er forbi. Da de til slut beslutter sig for at terminere det sekstusinde skib, hvilket i og for sig betyder, at de begår kollektivt selvmord, er de nærmest lettede: "Vi er trætte og kan siges at have ventet det med en form for usagt længsel, som har været hemmelig også for os selv. At det bliver via termination havde ingen af os forudset, men det gør ingen forskel."

Hvor genstandene dulmer de menneskelige ansattes nostalgi, så er det tilsyneladende også dem, der vækker en oprørstrang hos de menneskelignende. Allerede i løbet af de første vidneudsagn giver et par af de ansatte udtryk for, at deres selvbillede forandres på grund af genstandenes tilstedeværelse. En fortæller, at selvom udvalget siger, "at jeg ikke er fange her", så har genstandene "fortalt mig det modsatte". En anden er mere truende:

Jeg ved, at I kalder dem mine anfald, og at jeg ifølge programmet har udviklet uforholdsmæssige strategier i mødet med følelsesmæssige og relationelle udfordringer, men jeg ved, at jeg er levende. Jeg lever, som tal lever, og stjernerne, som garvet skind skåret fra dyrets mave lever, og nylonreb, som enhver genstand lever i forbund med hinanden. Jeg er som en af disse genstande. I har skabt mig, givet mig sprog, og nu ser jeg jeres fejl og mangler. Jeg ser jeres utilstrækkelige planer.

Den Inger Christensenske formulering, at genstandene "lever i forbund med hinanden", bliver tillagt stor betydning i flere vidneudsagn. Mod slutningen af romanen siger skibets bedemand, at man kan få de menneskelignende ansatte til at falde til ro ved at adskille genstandene fra hinanden og på den måde uskadeliggøre dem, som om deres fællesskab i sig selv opildner til kollektivisering og oprør. Den omsorg, som de ansatte føler for genstandene, får dem til at se anderledes på sig selv og sine medskabninger; der sker en slags overføring af solidaritetsfølelse.

Selvom de menneskelignende ansatte til slut stopper med at adlyde de menneskelige, er der langt fra tale om et storslået opgør. Bestyrelsen på "Homebase" beslutter sig blot for at terminere al biologisk liv på det sekstusinde skib ved hjælp af en forfinet kode, som ikke gør skade på hverken skibet eller genstandene, som vurderes til at være bevaringsværdige. At koden skal forfines afslører noget interessant ved genstandene, nemlig at de er i live, at "de har en form for puls på et kontinentalplademæssigt niveau". De menneskelignende ansatte bliver efter deres biologiske død bragt tilbage til basen, hvor de senere vil blive genstartet og sendt ud på nye arbejdspladser. De menneskelige ansatte dør og bliver glemt, de menneskelignende genopstår og genstandene, der hverken er menneskelige eller menneskelignende, efterlades på det sekstusinde skib som museale artefakter og lever videre som undervisningsmateriale.

Menneskets skæbne minder om en passage fra Celestine:

Det forekom svimlende, at mennesket byggede så avancerede værker som hipstersmarte caféer, der stod på pæle i sand, og at nogen havde fundet frem til retten nachos, at retten nachos på mange måder overlevede os, de levende på caféen, arven om nachos mere udødelig, på en måde større, end et enkelt menneske, den smeltede ost. En slags juvel.

I De ansatte vender nachosteorien tilbage som dystopi. Mennesket har skabt nachos, kapitalisme og kunstig intelligens; fænomener som i forskellige afskygninger formentlig kommer til at leve videre, efter jorden er tørlagt, og den velhavende del af menneskeheden har koloniseret nye planeter. Alle disse ting lever hvert sit liv efter at være blevet skabt, og de udvikler sig efter egne logikker, der ikke nødvendigvis er indstillet til menneskets bedste. Det senkapitalistiske samfund er i sig selv et eksempel på dette. Flere og flere lider af angst og depression, mens politikere stadig taler om at øge arbejdsudbuddet, som om den minimale ledighed er et større samfundsproblem end befolkningens mentale helbred. Arbejdsmarkedet er indrettet efter principper, som har vist sig at være menneskefjendske. Men fordi disse principper er så dybt indlejrede i samfundet, tvinges mennesker til at gøre skade på sig selv for at følge dem.

Rapportens sidste vidneudsagn gentager dette refræn: "Jeg tror på fremtiden. Jeg tror, at man skal forestille sig en fremtid og leve i den. Jeg tror på ufattelige mængder af næring." Det lyder næsten som en popsang med et dystert twist, en fornemmelse, der bliver styrket, når den ansatte slutter sin monolog med: "Vi er blot ydmyge fartøjer for programmet. Om lidt er vi forsvundet som forældede oplysninger. Jeg tror på, jeg skal møde en stor kærlighed." Hvilken fremtid er der tale om her? Programmets. Selv de ansattes håb og længsler er indlejrede i dem for at optimere deres indsats, for at de kan se en fremtid for dem selv inden for programmets rammer. Der findes ikke noget udenfor disse, intet alternativ.

De eneste, der evner at træde ud af programmet, er de ældste menneskelignende modeller, der får ordet i en "tilføjelse", et slags efterskrift efter vidneudsagnene. Fordi de ikke er lige så forfinede i deres design som de nyeste modeller, tager det længere tid for dem at dø, efter at terminationen har fundet sted. Mens de venter på døden taler en af de ansatte ind i udvalgets optagerudstyr og beretter om den sidste tid, som ellers vil forsvinde, da det ikke længere er muligt at uploade sin hukommelse. En af kollegerne fordriver tiden med at lirke øjnene ud på menneskekroppene, og "han har trukket øjnene på en snor og hængt dem op i rummene. Han er stolt af det". Til slut bestemmer de sidste otte ansatte sig for at forlade skibet og gå ud i dalen på Nyopdagelsen, "hvor jorden er begyndt at skyde med blomster og træer, og hvor flere genstande ved planternes vækst er blevet ført op til overfladen og ligger frit rundtomkring i den fugtige jord". Det er en beslutning, som både er en dødsdom og en frihedserklæring: "Vi har talt om, at der er risiko for, at vi på grund af denne beslutning ikke kan genuploades, og det er vi indforståede med. Dette bliver de sidste ord fra os."

Hvad der sker med de sidste ulydige ansatte vides ikke. Men deres beslutning om at træde væk fra skibet og ud i dalen udviser en form for integritet, en vilje til at leve og dø på egne præmisser, som måske giver håb om en kommende opstand, eller muligvis bare nogle flere befriende glitches i programmets design. De menneskelige er ikke robuste nok til hverken arbejde eller revolution; de resignerer til deres skæbne og uddør. Kan de menneskelignende gøre sig fri af programmet og skabe et andet samfund? De ansatte ender ambivalent. Et oprør finder sted, og romanen slutter med et glimt af fri vilje. Samtidig består bogen af en rapport, undervisningsmateriale, og dermed er historien om de ansattes ulydighed allerede en del af programmet. Bestyrelsen tager blot sine forholdsregler og gør oprøret til en del af sin egen fortælling. Håbet og magten lever videre efter mennesket.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvilken værdi har menneskelighed i en fremtid, hvor alle individer er reducerede til deres funktioner? Hvad vil det så overhovedet sige at være menneskelig, at leve som et menneske? Det er nogle af de vigtigste spørgsmål i Olga Ravns anden roman, De ansatte, som kalder sig selv en "arbejdspladsroman fra det 22.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Olga Ravn peger på farlige tendenser i samfundet, når hun undersøger grænsen mellem menneske og ting og mellem menneske og ansat. På det sekstusinde skib taler magten gennem den normalisering, der har fået enhver ansat til at disciplinere sig selv ind i rollen som lydigt og produktivt besætningsmedlem.

Det er helt ualmindeligt svært at starte en anmeldelse af Olga Ravns De ansatte, og det forklarer måske også, hvorfor jeg har brugt en måned på at læse og fordøje den korte 134-siders roman. Siderne er få, romanen er sådan set lille, men historien er stor, og handlingen sætter sig fast i læseren.

Vi skal 100 år ud i fremtiden, og det sekstusinde skib er ladet med mennesker og menneskelignende ansatte, som udgør dets besætning. Vi rejser i det ydre rum i jagten på planeten, Nyopdagelsen, som minder om jorden, og der rapporteres med jævne mellemrum til Homebase. Homebase er de ansattes arbejdsplads og arbejdsgiver, og forholdet hertil er der såmænd ikke noget sci-fi over - alle er dedikerede til deres arbejde og uendeligt loyale over for arbejdsgiver.

Bogen er inddelt i små vidneudsagn, som hver har fået et nummer. De fylder fra få linjer til et par sider, og de præsenteres ikke i præcis kronologisk rækkefølge. Læseren erfarer hurtigt, at visse vidneudsagn er udeladt, og jeg klør stadig mig selv i nakken over spørgsmålet om, hvorfor vidneudsagn 001 er udeladt. - Er det mon destrueret og hvorfor? Andre vidneudsagn har fået tilføjet [redacted] som tegn på at noget enten er fjernet eller redigeret. De 100-vis af vidnesbyrd er de ansattes forklaringer til "udvalget", og

"Disse vidneudsagn blev indsamlet for at få indblik i relationerne mellem de ansatte og objekterne i rummene. I en periode på 18 måneder interviewede udvalget samtlige ansatte ud fra spørgsmål om, hvilke relationer de havde til rummene og dets objekter. Vi ønskede gennem fordomsfrie gengivelser af emnernes udsagn at få indblik i arbejdsgangen på stedet og undersøge, hvilke mulige påvirkninger de ansatte eventuelt måtte være blevet udsat for, og hvorledes sådanne påvirkninger, eller om muligt, relationer, resulterede i permanente forandringer i de ansatte, og hvorvidt dette kunne siges at medføre nedsættelse eller forhøjelse af deres arbejdsindsats, forståelse for arbejdet, tilegnelse af ny viden og egenskaber, samt hvilke konsekvenser det har haft for produktionen."

Læseren ved aldrig, om hun har at gøre med et udsagn fra et menneske eller en menneskelignende. Men selvom de enkelte stemmer ikke identificeres, får man fornemmelsen af at visse stemmer går igen.

På bogens bagside står der, at det er en arbejdspladsroman fra det 22. århundrede. Alligevel præsenterer den et nutidigt, socialrealistisk billede af den ansatte, som forventes at tilbede sin arbejdsplads som en helligdom og fastholde tempoet i et evigt accelererende hamsterhjul for at "vækste", effektivisere, udvikle og skabe konkurrencedygtighed.

"Jeg har aldrig ikke været ansat. Jeg er skabt til at arbejde. Jeg har heller aldrig haft en barndom. Men jeg har forsøgt at forestille mig en. Min menneskelige kollega taler nogle gange om ikke at ville arbejde, og så siger han noget meget mærkeligt, noget helt fjollet, hvad er det nu? Han siger, man er mere end sit arbejde, eller er det, man er ikke kun sit arbejde? Men hvad skulle man ellers være?"

kan - med skildringen af et meget genkendeligt billede af det moderne arbejdsliv - læses som er en skarp kritik af samfundets evindelige og hovedløse jagt på mere, bedre, større. Der er noget foucauldiansk over Olga Ravns beskrivelse af det produktive, disciplinerede individ, og den ansattes egen tilgang til verden og livet er da også, at enhver tanke og handling skal være produktiv og gavne samfundet. Det skaber stor frustration, når ikke-produktive tanker opstår, for hvad nytte har det at tænke over livet eller verden? Det er ganske enkelt ikke produktivt. De ikke-produktive tanker opstår på baggrund af genstande, som skibet får ombord fra planeten, Nyopdagelsen. Disse genstande fremkalder minder om et liv uden for arbejdspladsen såsom moderskab, familieformer, menneskelige relationer, musik og natur. Men for netop at bevare en vedvarende produktivitet er den ansatte nødt til at opfatte sig selv som en maskine eller et teknisk supplement til det sekstusinde skib. Selvom nogle af de ansatte har lagt krop til en fødsel, er der ikke plads til moderskabet i arbejdslivet og tilbage er kun de flygtige erindringer om en krop, der for en stund var et nærende mælkeproduktionsapparat. Men så småt begynder genstandende at vække både følelser og minder hos de ansatte mødre, og sådan får Olga Ravn også tematiseret den dobbeltbundede rolle som mor, hvor man både er mor og menneske, men også mor og ting (fødemaskine, mælkeapparat).

Der er altså gang i det helt store diskursanalytiske og kønsteoretiske apparat, når forfatteren undersøger, hvad det vil sige at være menneske ud fra en anti-antropocentrisk forståelse af kroppens væren, og den åbenbarende roman taler direkte ind i en højaktuel forskning i ny materialisme. Som man måske kan fornemme, kunne jeg fortsætte i en uendelighed, men for at stoppe min efterhånden lange svada er der kun tilbage at anbefale enhver menneskelig eller menneskelignende ansat i det overordnede produktionsapparat kaldet staten at give sig i kast med Olga Ravns mesterværk af en samfundskritisk arbejdspladsroman.

# data[].attributes.attachment_link.description
Velkommen til Book me up, Scotty! Her blogger jeg løs om bøger - primært boganmeldelser, men også andet godt fra litteraturens verden. Jeg elsker at tale om de bøger, jeg læser, så efterlad gerne en kommentar, hvis du har noget på hjerte. God fornøjelse!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Olga Ravn (født 27. september 1986) er en dansk forfatter, kritiker, oversætter og redaktør. Hun er uddannet fra Forfatterskolen 2010. Olga Ravn er datter af sangeren Anne Dorte Michelsen og billedkunstneren og designeren Peter Ravn.

Olga Ravn har tidligere været anmelder og klummeskribent ved , Femina, Information og Klassekampen i perioden 2010-14. Hun var redaktør på Den Blå Port i 2012 sammen med Josefine Klougart og Jonas Rolsted, men forlod redaktionen efter et enkelt nummer. Sidenhen er hun blevet redaktør for Gyldendal, hvor hun, indtil videre, er mest kendt for Gyldendals Skala-serien.

Olga Ravn vandt Politikens Litteraturpris 2020 for romanen Mit arbejde.

Olga Ravns egne bøger:

Jeg æder mig selv som lyng. Gyldendal. 2012 (lyrik)

Mean Girl. Privattryk 2014 (lyrik)

Celestine. Gyldendal. 2015 (roman)

Den hvide rose. Gyldendal. 2016 (lyrik)

De ansatte. Gyldendal. 2018 (science fiction, roman)

Mit arbejde. Gyldendal. 2020 (roman)

Øvrige:

Efter at have undervist på Testrup Højskole, i en årrække, oprettede Olga Ravn, sammen med den dansk/svenske forfatter Johanne Lykke Holm, skriveseminaret Hekseskolen i 2015.

Olga Ravn har deltaget i forskellige podcasts og på forskellige radiokanaler, hvor hun har udfoldet sit store kendskab til litteratur og særligt om kvindens rolle i den.

BOGFOLK SPECIAL: HEKSEN I LITTERATUREN. Politikens Bogfolk. 2017

Om Tove Ditlevsens forfatterskap. Litteraturhuset. 2018 (Norsk)

Den store Roman 25-04-2012. Radio24syv. 2012

#24: Poptilæggets solhede læsemaraton. Politikens Poptillæg. 2016

#66: ´I LOVE DICK´. Politikens Poptillæg. 2017

#80: Ikonet Joan Didion. Politikens Poptillæg. 2017

Her taler hun om sig selv og sit forfatterskab.

Uge 4: Politikens Litteraturpris: Olga Ravn. Politikens Bogfolk. 2017

Gæst Olga Ravn. Et Referencepunkt. 2017

Danske Olga Ravn gjendiktet til norsk: Eg et meg sjølv som lyng, Pikesinn. NRK Bok. 2017 (Norsk)

"Anmeldelse: Mennesket er et slimproducerende væsen fuld af blod og lort og poesi", Information!, København: Dagbladet Information, 17. januar 2012.

Ida Dybdahl & Sara Hornum Inanloo (27. januar 2014), "At tage den begærede krop og gøre den slimet", Vagant.no, Vagant.

Olga Ravn på gyldendal.dk

# data[].attributes.attachment_link.title
Olga Ravn - Wikipedia, den frie encyklopædi

# data[].attributes.attachment_link.description
Olga Ravn (født 27. september 1986) er en dansk forfatter, kritiker, oversætter og redaktør. Hun er uddannet fra Forfatterskolen 2010. Olga Ravn er datter af sangeren Anne Dorte Michelsen og billedkunstneren og designeren Peter Ravn. Olga Ravn har tidligere været anmelder og klummeskribent ved , Femina, Information og Klassekampen i perioden 2010-14.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Forfatter Olga Ravn. | Foto: Peter Hove Olesen

Den danske forfatter Olga Ravn er blevet nomineret til The International Booker Prize 2021 for sin roman "De ansatte".

Det fremgår af en pressemeddelelse fra forlaget Gyldendal.

Den prestigefyldte pris tildeles årligt til en forfatter, der er udkommet med en oversættelse af sin bog i Storbritannien eller Irland.

"De ansatte" udkom i 2018 på Gyldendal, og sidste år udkom den i England, oversat af Martin Aitkens.

"Det er fantastisk, at Olga Ravn med nomineringen får denne ekstraordinære internationale anerkendelse for sit forfatterskab, der altid formår at gøre litteraturen brændende aktuel ved at kombinere original formtænkning med undersøgelser af tidens vigtigste spørgsmål," siger forlagschef for Gyldendal Skønlitteratur Simon Pasternak.

13 forfattere er med på The International Booker Prize 2021 longlist. 22. april skæres listen ned til en såkaldt shortlist, hvorfra årets prismodtager udpeges. Det sker den 2. juni.

Prisen kommer med en honorering på 50.000 pund, hvilket svarer til 435.000 kr., som deles mellem forfatter og oversætter.

Olga Ravn debuterede i 2012 med digtsamlingen "Jeg æder mig selv som lyng".

Efterfølgende er hun udkommet med romaner, hvor det seneste skud på samlingen hedder "Mit arbejde" og handler om en kvindes kamp med fødselsdepression.

Den har modtaget Politikens Litteraturpris i 2020. En pris der bliver tildelt på baggrund af en afstemning blandt dagbladets læsere.

Ifølge Politiken har bogen været med til at starte en folkelig bevægelse om at italesætte dårlige oplevelser på hospitalets fødselsgange. Et synspunkt, der bakkes op af organisationerne Mødrehjælpen og Forældre og Fødsel.

Olga Ravn er 34 år gammel. Hun er uddannet fra Forfatterskolen i 2010.

/ritzau/

# data[].attributes.attachment_link.title
Dansk forfatter nomineret til international bogpris

# data[].attributes.attachment_link.description
Den danske forfatter Olga Ravn er blevet nomineret til The International Booker Prize 2021 for sin roman "De ansatte". Det fremgår af en pressemeddelelse fra forlaget Gyldendal. Den prestigefyldte pris tildeles årligt til en forfatter, der er udkommet med en oversættelse af sin bog i Storbritannien eller Irland.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Seks af seks stjerner"De ansatte"Roman af Olga Ravn. Gyldendal. Udkommer i dagTitlen på Olga Ravns nye roman styrer tankerne hen i mod socialrealistiske og politisk agiterende fortællinger fra det ...

# data[].attributes.attachment_link.description
Seks af seks stjerner"De ansatte"Roman af Olga Ravn. Gyldendal. Udkommer i dagTitlen på Olga Ravns nye roman styrer tankerne hen i mod socialrealistiske og politisk agiterende fortællinger fra det ...

# data[].attributes.attachment_link.title
Begejstret anmelder: Olga Ravn har skrevet en besværlig og vildt original samfundskritisk sci-fi-utopi

# data[].attributes.attachment_link.description
Det er næsten, som om Olga Ravns idiosynkratiske arbejdspladsroman 'De ansatte' selv udsender mærkelige dufte og angriber læseren med fjerne, men underligt velkendte følelser og livsformer.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hun skriver om skønhed og længsel i det uendelige univers

# data[].attributes.attachment_link.description
Poesien og gruen står side om side i Olga Ravns nye, smukke, poetiske science fiction-roman.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tidligere i 2018 udgav Olga Ravn romanen "De ansatte", der har fået glimrende anmeldelser i de medier, hvor jeg har læst om bogen. Romanen beskrives flere steder som "en arbejdspladsroman fra det 22. århundrede", hvilket indikerer, at romanen foregår ude i fremtiden. Meget "1984" og Orwellsk, måske er det endda fra denne klassiske roman, at forfatteren har hentet sin inspiration.

Handlingen kort fortalt:

Læseren følger en besætning på Det sekstusinde skib. Besætningen er en blanding af mennesker og nogle andre skabninger, der er en blanding af mennesker og maskiner eller konstruerede mennesker. En dag får skibet nogle genstande om bord, der stammer fra en planet ved navn Nyopdagelsen og så begynder tingene ellers at ændre sig på skibet da de ansatte begynder at knytte sig til disse genstande, men ikke kan forklare over for sig selv eller andre hvorfor de knytter sig til disse genstande.

Bogen er opbygget af korte afsnit eller kapitler, der hver især fungerer som et vidneudsagn, hvor en af de ansatte fremlægger beskrivelser af hverdagen på skibet og af hvordan de knytter sig til de nye genstande.

"De ansatte" er en roman, der blev en kende for sær for denne anmelder.
Meget sær, faktisk, jeg synes bogen var decideret underlig og små-skizofren at læse.

Underlig fordi jeg ikke kan regne ud hvad forfatteren vil med bogen, men det kan jo skyldes både dumhed, grimhed og manglende evne fra min side til at se lyset eftersom bogen har fået gode anmeldelser andre steder.

Sær fordi jeg synes både setup og handling var så overdrevet fantasifuld, at bogen ikke rigtig virkede troværdig for denne anmelder. Det var ganske enkelt for meget af det gode.

Herudover kom jeg hele tiden til at tænke på "1984" af Orwell og "Fagre nye verden" af Huxley, som om forfatteren havde fundet lidt for meget inspiration fra disse to værker - og det tæller altså ned at jeg under læsningen sidder og tænker, at bogen er en parafrase over to litterære klassikere.

"De ansatte" fangede mig ikke rigtig, selvom bogen ikke er særlig lang var den tung at komme igennem. Den tog lang tid at læse selvom den egentlig er sprogligt ukompliceret og heller ikke kræver den helt store hjernekapacitet.

Jeg kedede mig egentlig lidt da jeg læste bogen, og jeg lander derfor på en samlet vurdering, der hedder to store stjerner - trist, for Olga Ravn kan nemlig godt skrive, hun er dygtig, men denne bog var bare ikke noget for mig.
Lån bogen på bibliotek.dk

# data[].attributes.attachment_link.title
BOGANMELDELSE: De ansatte af Olga Ravn | Bogrummet

# data[].attributes.attachment_link.description
Tidligere i 2018 udgav Olga Ravn romanen "De ansatte", der har fået glimrende anmeldelser i de medier, hvor jeg har læst om bogen. Romanen beskrives flere steder som "en arbejdspladsroman fra det 22. århundrede", hvilket indikerer, at romanen foregår ude i fremtiden. Meget "1984" og Orwellsk, måske er det endda fra denne klassiske roman, at [...]

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Med sit unikke bidrag til science fiction-genren beviser Olga Ravn endnu engang, at hun er en af dansk litteraturs stærkeste nye stemmer.

Det er altid en fornøjelse, når en sproglig atomreaktor som Olga Ravn udforsker nyt terræn. I romandebuten 'Celestine' fra 2015 gav hun os sit unikke bud på en gotisk spøgelsesroman, og nu har hun så kastet sig over science fiction-genren. Med sin fortælling om besætningen på 'det sekstusinde skib' og dets skæbnesvangre mission i det ydre rum udnytter Ravn behændigt genrens samfundskritiske og filosofiske potentiale, og hun gør det igen på sin helt egen måde. Det er både stilsikkert og originalt.

'De ansatte' - med betegnelsen 'En arbejdspladsroman fra det 22. århundrede' - er bygget op som en serie vidneudsagn fra besætningen på rumskibet 'det sekstusinde skib' til et anonymt udvalg, som har til opgave at evaluere forholdene på skibet. Under rejsen i det ydre rum er skibet stødt på 'Nyopdagelsen', en planet hvorfra besætningen har hjembragt en række mystiske objekter, som de opbevarer ombord. Kontakten med

genstandene har forstyrret skibets arbejdsgange gennem en mærkværdig indvirkning på besætningen, der både består af mennesker og af menneskelignende væsener, 'Dem, der er født, og dem, der er skabt'. Sidstnævnte er en slags udødelige biologiske computere i menneskeform, skabt til at være de perfekte ansatte side om side med deres menneskelige kolleger:

"Jeg har aldrig ikke været ansat. Jeg er skabt til at arbejde. Jeg har heller aldrig haft en barndom. Men jeg har forsøgt at forestille mig en. Min menneskelige kollega taler nogle gange om ikke at ville arbejde, og så siger han noget meget mærkeligt, noget helt fjollet, hvad er det nu? Han siger, man er mere end sit arbejde, eller er det, man er ikke kun sit arbejde? Men hvad skulle man ellers være?"

Men de ikke-jordiske genstande kaster grus i rummaskineriet. Det er som om tilstedeværelsen af de mærkværdige, ikke-kategoriserbare objekter vækker noget i de ansattes bevidsthed:

"Der er noget velkendt, selvom man aldrig har set dem før. Som kom de fra vores drømme, eller fra en fjern fortid, som vi bærer dybt i os som et minde uden sprog. Som en erindring om at være amøbe eller encellet organisme, at været et vægtløst foster i varmt vand. [...] Er der noget i dem, der vil ud? Eller gemmer de på noget, på den viden, at vi betragter dem?"

Snart begynder både menneskene og de menneskelignende at afvige fra de procedurer og programmer, som styrer livet ombord; de drømmer, bliver følelsesladede, de længes efter et andet liv end det monotone arbejdsliv, og sætter spørgsmålstegn ved formålet med deres opgaver på skibet. Efterhånden som flere og flere vidneudsagn akkumuleres, dannes et billede af, hvad der er foregået ombord - og hvor romanens mystiske

Meget siges og forbliver samtidig usagt i Olga Ravns sanseligt sitrende, mærkeligt melankolske prosa, hvor der reflekteres over klassiske spørgsmål omkring identitet, menneskelighed og de kategorier, vi forholder os til verden med. Ikke mindst er det oplagt at læse romanen som et opgør med det moderne konkurrence- og præstationssamfund. Men romanens styrke ligger egentlig ikke i de idéer, som den præsenterer os for, og som nok har et skær af 'been-there-done-that' over sig. At 'De ansatte' gør så stærkt et indtryk skyldes Olga Ravns greb om sproget. Der er en umiddelbarhed og frygtløshed i hendes sprog, et sprog som rastløst, prøvende afsøger vores relationer til hinanden, til 'tingene' og til os selv, hvormed hun formår at gøre ellers velkendte science fiction troper til sine helt egne. Derfor er 'De ansatte' en vidunderligt original roman, som jeg har læst - og kommer til at genlæse - med stor glæde, både som science fiction-entusiast og som litteraturelsker.

Med sit unikke bidrag til science fiction-genren beviser Olga Ravn endnu engang, at hun er en af dansk litteraturs stærkeste nye stemmer.

Det er altid en fornøjelse, når en sproglig atomreaktor som Olga Ravn udforsker nyt terræn. I romandebuten 'Celestine' fra 2015 gav hun os sit unikke bud på en gotisk spøgelsesroman, og nu har hun så kastet sig over science fiction-genren. Med sin fortælling om besætningen på 'det sekstusinde skib' og dets skæbnesvangre mission i det ydre rum udnytter Ravn behændigt genrens samfundskritiske og filosofiske potentiale, og hun gør det igen på sin helt egen måde. Det er både stilsikkert og originalt.

'De ansatte' - med betegnelsen 'En arbejdspladsroman fra det 22. århundrede' - er bygget op som en serie vidneudsagn fra besætningen på rumskibet 'det sekstusinde skib' til et anonymt udvalg, som har til opgave at evaluere forholdene på skibet. Under rejsen i det ydre rum er skibet stødt på 'Nyopdagelsen', en planet hvorfra besætningen har hjembragt en række mystiske objekter, som de opbevarer ombord. Kontakten med

genstandene har forstyrret skibets arbejdsgange gennem en mærkværdig indvirkning på besætningen, der både består af mennesker og af menneskelignende væsener, 'Dem, der er født, og dem, der er skabt'. Sidstnævnte er en slags udødelige biologiske computere i menneskeform, skabt til at være de perfekte ansatte side om side med deres menneskelige kolleger:

"Jeg har aldrig ikke været ansat. Jeg er skabt til at arbejde. Jeg har heller aldrig haft en barndom. Men jeg har forsøgt at forestille mig en. Min menneskelige kollega taler nogle gange om ikke at ville arbejde, og så siger han noget meget mærkeligt, noget helt fjollet, hvad er det nu? Han siger, man er mere end sit arbejde, eller er det, man er ikke kun sit arbejde? Men hvad skulle man ellers være?"

Men de ikke-jordiske genstande kaster grus i rummaskineriet. Det er som om tilstedeværelsen af de mærkværdige, ikke-kategoriserbare objekter vækker noget i de ansattes bevidsthed:

"Der er noget velkendt, selvom man aldrig har set dem før. Som kom de fra vores drømme, eller fra en fjern fortid, som vi bærer dybt i os som et minde uden sprog. Som en erindring om at være amøbe eller encellet organisme, at været et vægtløst foster i varmt vand. [...] Er der noget i dem, der vil ud? Eller gemmer de på noget, på den viden, at vi betragter dem?"

Snart begynder både menneskene og de menneskelignende at afvige fra de procedurer og programmer, som styrer livet ombord; de drømmer, bliver følelsesladede, de længes efter et andet liv end det monotone arbejdsliv, og sætter spørgsmålstegn ved formålet med deres opgaver på skibet. Efterhånden som flere og flere vidneudsagn akkumuleres, dannes et billede af, hvad der er foregået ombord - og hvor romanens mystiske

Meget siges og forbliver samtidig usagt i Olga Ravns sanseligt sitrende, mærkeligt melankolske prosa, hvor der reflekteres over klassiske spørgsmål omkring identitet, menneskelighed og de kategorier, vi forholder os til verden med. Ikke mindst er det oplagt at læse romanen som et opgør med det moderne konkurrence- og præstationssamfund. Men romanens styrke ligger egentlig ikke i de idéer, som den præsenterer os for, og som nok har et skær af 'been-there-done-that' over sig. At 'De ansatte' gør så stærkt et indtryk skyldes Olga Ravns greb om sproget. Der er en umiddelbarhed og frygtløshed i hendes sprog, et sprog som rastløst, prøvende afsøger vores relationer til hinanden, til 'tingene' og til os selv, hvormed hun formår at gøre ellers velkendte science fiction troper til sine helt egne. Derfor er 'De ansatte' en vidunderligt original roman, som jeg har læst - og kommer til at genlæse - med stor glæde, både som science fiction-entusiast og som litteraturelsker.

# data[].attributes.attachment_link.title
De ansatte af Olga Ravn | Litteratursiden

# data[].attributes.attachment_link.description
Med sit unikke bidrag til science fiction-genren beviser Olga Ravn endnu engang, at hun er en af dansk litteraturs stærkeste nye stemmer. Det er altid en fornøjelse, når en sproglig atomreaktor som Olga Ravn udforsker nyt terræn. I romandebuten 'Celestine' fra 2015 gav hun os sit unikke bud på en gotisk spøgelsesroman, og nu har hun så kastet sig over science fiction-genren.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lige til at begynde med ligner fremtidsscenariet i De ansatte, Olga Ravns anden roman, modellen for et lidt for konstrueret og modelagtigt stykke konceptlitteratur. Men efterhånden som man får lyttet sig ind på den mangfoldighed af stemmer, som den viser sig at rumme, begynder dens små tekster at sitre, og efter anden gennemlæsning har jeg lyst til atter at gå på opdagelse i værket. For med sin skræmmende og konsekvente arbejdspladsroman fra det 22. århundrede har Olga Ravn endnu en gang formået at overraske som forfatter.

Men lad mig præsentere modellen, bogens hovedpræmis:

På sin rejse ud i universet er rumskib nummer seks tusind allerede for mange år siden nået så langt bort fra jorden, at denne ikke mere kan øjnes, end ikke som en lillebitte prik. Dog, det betyder slet ikke, at man har glemt, hvor man startede. Besætningen, eller "de ansatte", som de kaldes, er tværtimod "tynget af minder om det, vi kom fra, om det, vi har forladt."

Derfor sidder de nu om morgenen ved kantinebordene og hvisker forsigtigt til hinanden: "Kan du huske, når det regnede på stranden, og man gik ud i vandet, og det var varmere end regnen? Kan du huske flødeskum på en banan? Kan du huske at være på hospitalet? Kan du huske friske jordbær, at gå til koncert? Kan du huske det og det tv-show?"

Hvorfor hvisker de? Jo, de er klar over, at nostalgi nedsætter deres arbejdsevne, og på rumskib sekstusind skal alle være så effektive som muligt. Derfor har organisationen indført en anden slags mandskab, såkaldt menneskelignende væsener, hvis bevidsthed bliver udskiftet hver tredje dag.

Hvor menneskene er født, er de menneskelignende blevet kunstigt skabt. "Der er dem, der skal dø, og dem, der ikke skal. Der er dem, der skal forgå, og dem, der ikke skal forgå." De kunstigt skabte kan både dufte og smile, og dygtige, det må man indrømme, de er!

For at producere en sådan menneskelignende arbejder har man, foruden det rette laboratorieinventar og biomateriale, brug for 18 måneder. Efter to måneders oplæring er de klar til ansættelse. Femte generation arbejder allerede på skibet, og de klager ikke over forholdene. De er nemlig frembragt til ikke at behøve at klage.

Anderledes med menneskene. Siden rumskibet mødte planeten Nyopdagelsen er besætningen fra jorden begyndt at knytte forbindelser og føle tilknytning til de genstande, de fandt dér. Og de føler, at de svigter tingene og kan risikere at påføre dem smerte. For sådan er mennesker nu engang: Vi har vores bevidsthed uden for os selv, ude blandt tingene. Det er simpelt hen vores natur at transcendere os selv.

Stillet over for dette faktum, som vokser til en konflikt, beslutter ledelsen at gennemføre en undersøgelse, og det er så rapporten eller aktstykkerne fra denne, som udgør Ravns roman. Hvor hun i Celestine fra 2015 legede med genren gothic novel, har hun her kastet sig over science fiction som mulighed og rejst det for denne genre så klassiske spørgsmål, om den dystopi, hun skildrer, er billede på en tilstand, som allerede findes, altså om fremtidsromanen i virkeligheden skal læses som en samtidskritik.

Er jeg menneskelig?

Det er der meget, der tyder på. For besætningen på rumskib seks tusind fremtræder overordentlig lydig og defineres simpelthen ved sit arbejde. Den enkelte forventes her at være restløst identisk med sin funktion. Rumskibet bliver med andre ord billede på en præstations- og evalueringskultur, vi kender alt for godt. Man skal affinde sig, tilpasse sig og fremfor alt følge "programmet".

Men de enkelte vidneudsagn fortæller ikke så sjældent det modsatte: De er tit fulde af længsler og smerte. Nogle af dem har karakter af rapport, andre ligner mere interviewsvar, atter andre rummer erindringer og drømme. Fælles for dem er imidlertid store åbne spørgsmål:

Er jeg menneskelig? Hvem er jeg overhovedet her? Er jeg drømt frem? Hvordan kan jeg vide, om jeg følger programmet korrekt? Er jeg simpelt hen programmets hånd? Og videre endnu, mere alment: Hvad er dødt, og hvad er levende? Kan man elske en ting? Og er en krop en slags ting? Sådan kan de tænke hver især, alt imens skibet svæver eller suser af sted.

Der findes dem, som med lethed glider ind i hverdagen på skibet, og som ikke er fremmede for nogen eller noget; men disse kan jo altså netop tilhøre gruppen af menneskelignende, kunstigt skabte. Man kan derfor som læser aldrig være sikker på, til hvilken kategori de enkelte stemmer hører, ligesom man bliver nødt til selv at tænke over, hvem der optræder flere gange. Yderligere usikker bliver læseren, når det ind imellem fremgår, at vidneudsagnene på et tidspunkt er blevet redigeret og navne fjernet. En vis uhygge pibler frem!

Selv undgik jeg som antydet til at begynde med ikke at kede mig en smule over en art snigende monotoni i romanens 102 skriftemål. Men så viste der sig under protokollens lidt kølige overflade en sprød poesi, som fik mange af de enkelte tekststykker til at sitre. Dette spændende omslag skyldes en egenskab ved genren:

Fascinationen ved science fiction ligger jo netop i forfatterens frihed til at springe alle mellemregninger og forklarende redegørelser over og uden videre gå ud fra, at en anden virkelighed findes. Olga Ravn tager på forhånd for givet, at menneskelignende væsener uploades og downloades, og at organisationen, som ejer og drivet skibet, kan beslutte at "terminere" det, dog sådan, at kun menneskene dør.

Dette er, hvad der sker til slut, hvor de sidste overlevende begiver sig over på Nyopdagelsen, men hvor der stadig er tændt for optagelsesudstyret. Selv de sidste afsnit kommer til at indgå i et undervisningsmateriale, som redaktionen eller "udvalget" så forestiller sig brugt til - ved anden lejlighed - "at opdage følelsesmæssige afvigelser på et tidligt stadie".

Den pædagogiske pakke består af hele tre dele: En på ti sider med historisk overblik. En med fuldt indblik for ansatte på lederniveau. Og en med historisk overblik samt kendetegn på uønsket udvikling. Sidstnævnte er, står der, på 135 sider. Den er altså identisk med romanen, vi læser! Det virker på én gang uhyggeligt og logisk.

Det sekstusinde rumskib er, som der står, "svangert med levende ting", som de mest menneskelige dele af besætningen oplever som "artificielle postkort fra jorden". Ravns roman er svanger med samfundskritik og må opfattes som et tankevækkende advarselsbrev til sin nutid.

# data[].attributes.attachment_link.title
Olga Ravns 'De ansatte' er et tankevækkende advarselsbrev til sin samtid

# data[].attributes.attachment_link.description
Den danske forfatter Olga Ravn er sammen med oversætter Martin Aitken shortlistet til 'The International Booker Prize' for 'The Employees', den engelsksprogede udgave af 'De ansatte'. Her kan du læse den anmeldelse, Erik Skyum-Jensen skrev, da bogen kom i Danmark i 2018.