# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Britisk litteraturprofessor vil ruske op i det litterære parnas med en ny form for litteraturkritik: øko-poetik. Den er stærkt nødvendig i vores teknofile tid, mener han

Ny bog
LONDON - Vi har haft marxistisk, anti-racistisk, post-kolonialistisk og feministisk litteraturkritik, men hvad med en anden af de store engagerende 'sager', der udsprang omkring tresserne - den økologiske bevidsthed? Den manifesterer sig nu også i litteraturkritikken - i det mindste i det britiske - med en ny bog, The Song of the Earth af professor i litteratur ved Liverpool Universitet, Jonathan Bate.
Bogen er et opgør med gold 'tekst-læsning' og dekonstruktion, der efter hans mening lukker sig om litteraturen og giver den åndenød. Samtidig er bogen én lang ode til den til tider noget oversete kunstform, som poesien udgør. Faktisk mener Bate, at
poesien kan redde jorden ved at få menneskene til at indse, hvad vores teknologi, industri og kapitalisme har gjort ved den. For poesi er velegnet til at forene den splittede kultur med den savnede natur.
"Siden poesi er et kulturprodukt, hvor økologi er en videnskab, der beskriver naturen, kan det se perverst ud at binge de to emner sammen. Men der har altid været et netværk af intime forbindelser, lige så vel som tilsyneladende fjendtlighed, mellem kultur og natur," skriver Bate.
"Drømmeri, ensomhed, vandring: at gøre disse oplevelser til sprog er at være øko-digter. Øko-poesi er ikke en beskrivelse af at være i ét med jorden, ikke en uengageret tænkning om det, men en oplevelse af det," skriver han.
Øko-poetik som kritikform er at tænke i kultur-natur forening, når man læser. Tag f.eks. Shakespeares Stormen. Er man en afro-amerikaner i USA eller sort sydafrikaner, er det nemt at læse og tolke skuespillet fra Calibans synspunkt. Er man kvinde, falder det let for at identificere sig med Miranda. Bate stiller spørgsmålet, om det ikke er muligt for øko-poetikken at læse Stormen fra Ariels synspunkt.
Byrons apokalyptiske digt "Darkness" læst økopoetisk bliver til et digt om det rædselsfulde vejr, der faktisk var i Geneve 1816, da Lord Byron skrev digtet. Vejret var forårsaget af et vulkanudbrud i Indonesien året inden. Andre kritikere, skriver Bate, har set digtet som en slags litterært eksperiment, hvor Bate altså tager det for pålydende.

Fra økopoetik til fascisme
Bogen er spækket med litterære og filosofiske referencer, ikke mindst til Martin Heidegger, som Bate anser for at være en af de vigtigste kilder til den følelse af grundfæstet opholdssted i naturen, som økodigtning er udtryk for.
Men Bate er ikke blind for den fare, den type tænkning også står for. For økopoesi kan bruges politisk. Og der går en lige linie fra Nazi-sympatisøren Heidegger til 'Blut und Boden', begejstring for folket, hjemstavnen, faderlandet og racen. Og derfra til den renlivende fascisme og gendrivelse af alt 'unaturligt' - nazisternes korstog mod entartet kunst, for eksempel.
"...foruroligende forbindelser mellem økologisme og ekstremt højreorienteret politik kan spores til godt tilbage i det nittende århundrede...," skriver Bate.
Men at noget kan misbruges politisk betyder ikke, at det er ubrugeligt til noget godt. Bate vil have poesien til at spille en a-politisk - ikke nødvendigvis upolitisk - rolle.
"Hvad er digtere til for?", spørger han, og svarer selv:
"De er ikke egentlige filosoffer, selv om de ofte prøver at forklare verden og menneskehedens plads i den. De er ikke egentlige moralister, for i det mindste siden det nittende århundrede har deres fremmeste anliggende sjældent været at prædike for os, hvordan vi skal leve. Men de er ofte exceptionelt klare eller provokerende i deres formulering af forholdet mellem den indre og den ydre verden, mellem at være og at opholde sig."
Sådan en rolle er stærkt påkrævet i en tidsalder, hvor mennesker synes mere og mere at fjerne sig fra en forankring i naturens holdepunkter - Internettet er et indlysende eksempel - til fordel for en yderligere opsplitning i kultur versus natur.
"Hvad er digtere til for i vores fagre nye årtusinde? Kunne det være for at minde de næste få generationer om, at det er os, som har magten til at bestemme, om jorden skal synge eller være stum," skriver Bate.

*Jonathan Bate: The Song of the Earth. 315 s., 18 pund. Udkommer på Picador 28. apr.

# data[].attributes.attachment_link.description
Britisk litteraturprofessor vil ruske op i det litterære parnas med en ny form for litteraturkritik: øko-poetik. Den er stærkt nødvendig i vores teknofile tid, mener han Ny bog LONDON - Vi har haft marxistisk, anti-racistisk, post-kolonialistisk og feministisk litteraturkritik, men hvad med en anden af de store engagerende 'sager', der udsprang omkring tresserne - den økologiske bevidsthed?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Livsnødvendig økopoesi åbner verden for et nyt blik

Den amerikanske digter Juliana Spahr understreger, at hun er en vigtig stemme til tiden.

Jeg må indrømme, at begrebet økopoetik ikke i udgangspunktet er et begreb, der skærper min appetit på ny lyrik.

Men som grebet an af Juliana Spahr i hendes fjerde digtsamling 'Well then there now' er det en ganske anden sag.

Det er digte og tekster, som prøver at trænge ind i kompleksiteten mellem sproget, den menneskeskabte kultur og den truede natur og gør det på en måde, så øjnene åbner sig og cellevæggene mellem de forskellige verdensbilleder lader sig gennemtrænge.

At alting er vævet ind i hinanden og på mange svært gennemskuelige måder indbyrdes afhængige, er en fortærsket holistisk konstatering, der fremstår som alt andet end banal hos Juliana Spahr.

LÆS OGSÅ

Den komplekse udveksling bliver konkret udstillet i sproget ved hjælp af en række teknikker og fremprovokerede synsvinkler, flere af dem tilsyneladende langt fra, hvad man normalt forstår ved 'poesi', lever Spahr op til idealet om poesien som en sproglig grundforskning i viden og sanselighed.

Et redskab beregnet på at åbne det lukkede op uden at splitte helheden i kunstige dele. 'What it opens up' er bogens skjulte motto. Det meste af samlingens digte og poetiske essays har Hawaii som laboratorium.

Spahr har i en årrække undervist på universitetet i Honolulu. Her tog hun et kursus i etnobotanik for at blive en klogere digter i konfrontationen med Hawaiis følelsesmæssigt forvirrende mikrokosmos.

Et mildt sagt lækkert sted, hvor det er svært at huske sig selv på, at øen samtidig er en økologisk katastrofe. Den nuværende kultur er et resultat af vesterlandske nybyggeres fortrængning af den oprindelige befolknings kultur.

Den smukke flora og fauna består overvejende af invasive planter og dyr, som i kølvandet på koloniseringen har fortrængt den oprindelige natur og slået den ud af balance. Kaktus suger vandspejlet lavt, og koralrevet er livløst.

Indskudt dyreopremsning
Opremsning, gentagelse og variation er noget, Spahr bruger med stort held.

Oversættelse fra øernes oprindelige sprog til engelsk kører hun igennem computerens oversættelsesprogram, indtil fejlene uundgåeligt multiplicerer og skaber sproglige sammenhænge, som stadig er genkendelige, men nu på forvirrende frugtbar måde både 'rigtige' og 'forkerte'.

Sprogets dna manipuleres, og når begreberne 'vi' og 'os' pludselig bliver vilkårlige, får det følelsen af grundidentitet til at dirre som gelé og sætte spørgsmålstegn ved hele ejendomsbegrebet i vores måde at betragte verden på.

Et grundtema i de senere tiårs litteratur er Stedet. Spahr beretter omhyggeligt, hvor det enkelte digt blev til. Hun boede på hjørnet af den og den gade i byen, men hun kan med lige så stor præcision konstatere, at hun boede i krydset mellem tør og fugtig.

Ejendomsforhold, relative fattigdomsbegreber og andre vestlige grundpiller bliver der rokket ved med udsigt fra det lokales historik. Men det lokale er nu også relativt.

Som det er for den uidentificerede gruppe unge og yngre mennesker i 'Unnamed Dragonfly Species', der sidder foran hver sin computer og igen og igen ser dokumentationen af enorme stykker afbrækket Antarktis og smeltende gletsjere. Isen smelter og ferskvand fosser ud i havet.

Spahr giver en præcis analyse af de hjemløse følelser og forskydninger af fokus, med hvilke man som menneske prøver at leve med sin viden om situationen med indsigt, skyklapper og lyst til den næste fest.

Indskudt i fortællingen om de unge mennesker og nedsmeltningen er en alfabetisk opremsning af akut truede dyrearter.

Deriblandt Cerulean Warbler (cyanblå sanger), der er en slags symbolsk hovedperson i Jonathan Franzens 'Frihed'.

Åbner verden
Informationerne er tankevækkende og brutalt ubrugelige.

Den store smeltetid begyndte i 1988. Dér tippede isbjerget, og intet lå fjernere fra datidens bevidsthed.

I 1820 var forholdet mellem det rigeste og det fattigste land 3:1. I 1950 35:1. I 1992 72:1. Har dette fremskridt noget med isen at gøre? Ikke 1:1, men selvfølgelig alligevel.

Juliana Spahr digter om sin opvækst i et af USA's fattige kuldistrikter. Globalt var man alligevel relativt velhavende. Men hvorfor føler jeg mig så flad som en fregne, spørger Spahr.

Med sine paradokser, sine blotlagte forbindelser og sin kamp for at leve med sørgmodigheden i nysgerrighedens trodsige tegn er 'Well then there now' en foruroligende poetisk sproglig undersøgelse af verdens sande tilstand.

Spahr har skrevet en bog, som skærper opmærksomheden på menneskets uerkendte behov for at kæmpe sig tilbage i en form for levedygtigt samkvem med den celledelte verden, vi med vores levevis har forvandlet til et luksusfængsel med overbelastede forsyningslinjer.

At '2199 Kahlia Road' bliver hængende i det lokale, forhindrer ikke denne bog i at opleves som påtrængende nødvendig i sin insisteren på, at det gode spørgsmål er det eneste rigtige svar.

I stedet for at skrive skjøn naturlyrik, skriver Spahr livsnødvendig økopoesi, som åbner verden for et nyt blik.

FACEBOOK

# data[].attributes.attachment_link.title
Livsnødvendig økopoesi åbner verden for et nyt blik

# data[].attributes.attachment_link.description
Jeg må indrømme, at begrebet økopoetik ikke i udgangspunktet er et begreb, der skærper min appetit på ny lyrik. Men som grebet an af Juliana Spahr i hendes fjerde digtsamling 'Well then there now' er det en ganske anden sag.

# data[].attributes.attachment_link.title
Skønlitteratur på P1: Økopoetik og klimakrisefiktion - 28. okt. 2015 | DR P1 | DR

# data[].attributes.attachment_link.description
I Nina Bolts nye roman, "Oversvømmelsen", er miljøbiologen Hanna flyttet til Nordsjælland med sin datter, hvor vejret og naturen opfører sig yderst besynderligt. En nat går søen, de bor i nærheden af, over sine breder, og med oversvømmelsen opstår kaos. Det kunstneriske fokus på naturen - og den menneskelige ødelæggelse af den - kan også spores i Eske K.

# data[].attributes.headline
Økopetiske tendenser i dansk samtidspoesi

# data[].attributes.subject
Økopetiske tendenser i dansk samtidspoesi

# data[].attributes.attachment_link.description
"Nyeste litteratur - vendinger mod verden" er temaet for dette nummer. Velkommen til en række læsninger i moderne samtidslitteratur. Og tag gerne ideerne med i klasselokalet.