# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Black Thursday is October 24, 1929, the first day of the stock market crash of 1929. That was the worst stock market crash in U.S. history. It kicked off the Great Depression.

What Happened

Even before the New York Stock Exchange ( NYSE) opened, investors were panicky. The stock market had already fallen 21% since its record close of 381.2 on September 3, 1929. On Oct. 3, 1929, the Washington Post exclaimed, "Stock Prices Crash in Frantic Selling." The next day, the New York Times warned, "Year's Worst Break Hits Stock Market."﻿﻿

On Oct. 23, the day before Black Thursday, the Dow Jones Industrial Average (Dow) had fallen 4.6%.

On Black Thursday, the Dow opened at 305.85. It immediately fell 11% during intra-day trading. That's 1% more than a stock market correction. Even worse, trading volume was 12.9 million shares or three times the normal amount.﻿﻿

J.P. Morgan and a few other banks bought stocks to restore confidence in the markets.﻿﻿ The intervention seemed to work. The Dow recovered a bit, closing 2% down at 299.47.

On Friday, the Dow closed higher at 301.22. Around 6 million shares were traded.

On Black Monday, it fell to 260.64 with 9.2 million shares traded. That triggered an all-out panic on Black Tuesday. By the end of the day, the Dow had fallen to 230.07, a 12% loss. More than 16 million shares were traded.

After the crash, the Dow continued sliding for three more years. It finally bottomed on July 8, 1932, closing at 41.22. All told, it lost almost 90% of its value since its high on September 3, 1929. In fact, it didn't reach that high again for 25 years until November 23, 1954. Losses from the stock market crash helped create the Great Depression.

During the Roaring 20s, investing in the stock market had become a national pastime. From 1922 until right before the crash, the stock market value increased by 219%. That was 20% a year for seven years.

Those who didn't have the cash to invest could borrow from their stockbroker "on margin." That meant they only had to put 10%-20% down. By the summer of 1929, around 300 million shares were bought on margin.

Some banks even invested their depositors' savings without telling them. Their misuse of funds created the run on the banks that was a hallmark of the Great Depression. Banks didn't have enough to honor depositors' withdrawals. In response, Congress created the Federal Deposit Insurance Corporation (FDIC). It guaranteed their savings as part of the New Deal.

Early Warning Signals

There had been some warning signals in the spring of 1929.﻿﻿ In March, the Dow dropped. Bankers reassured investors and restored confidence.

On August 8, the Federal Reserve Bank of New York increased the discount rate from 5% to 6%. On September 26, the Bank of England followed. It needed to slow the loss of its gold reserves to Wall Street investors. Like all other developed countries, England was on the gold standard. That meant it had to honor any payments, if asked, with its value in gold. As interest rates rose, financing for stockbroker margin loans fell.

What Triggered Black Thursday

On September 29, newspapers reported that Clarence Hatry bought United Steel with fraudulent collateral.﻿﻿ His company collapsed and investors lost billions. That hammered the British stock market and made U.S. investors even more jittery.

U.S. Secretary of the Treasury Andrew Mellon said investors "acted as if the price of securities would infinitely advance."

The media reported significant stock market declines on October 3, 4, and 16. That contributed to the market's instability. On October 19 and 20, the Washington Post focused on a sell-off of utility stocks.

On Monday, October 21, the market went down again. On October 22, The New York Times blamed stock speculators for the previous day's losses. They named margin sellers, short-selling, and the disappearance of foreign investors.

On October 23, the market sold off. The Times headline screeched "Prices of Stocks Crash in Heavy Liquidation." The Washington Post said, "Huge Selling Wave Creates Near-Panic as Stocks Collapse." The alarming media coverage helped set the stage for Black Thursday.﻿﻿

The Bottom Line

Black Thursday marked the day the Roaring 20s stock market bubble finally burst. This event ended a decade of rapid expansion of the U.S. stock market branded by wild speculation. At this point, stocks of companies were valued way over their actual worth in the face of declining production, low employment, and large debts. That day ushered in the worst economic disaster in U.S. history: the Great Depression.

Black Thursday and the subsequent stock market crash of 1929 led to the complete revamp of regulations on the U.S. securities industry. Congress passed the Securities Act of 1933 and the Securities Exchange Act of 1934 to protect investors. These checks and balances are still in force today.

Black Thursday and the 1929 Stock Market Crash

# data[].attributes.attachment_link.title
The First Day of the Worst Stock Market Crash in U.S. History

# data[].attributes.attachment_link.description
Black Thursday is October 24, 1929, the first day of the stock market crash of 1929. That was the worst stock market crash in U.S. history. It kicked off the Great Depression. Even before the New York Stock Exchange ( NYSE) opened, investors were panicky.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ordfører for forslagsstillerne Alsing Andersen (S)

John Christmas Møller (K)

Hans Hansen (Rørby) (Retsforbundet)

Aksel Larsen (DKP)

Statsminister Thorvald Stauning (S)

Ordføreren (Alsing Andersen (S)): Da det ærede Medlem Hr. Lundberg, som ved dette Lovforslags første Behandling var mit Partis Ordfører, paa Grund af Sygdom er forhindret i at være til Stede, skal jeg tillade mig at knytte nogle Bemærkninger til den foreliggende Betænkning og det stillede Ændringsforslag.

Som det fremgaar af den kortfattede Betænkning, har det ikke været muligt at opnaa Enighed i Udvalget om det forelagte Lovforslag. Et Flertal af Udvalget, bestaaende af det radikale Venstres og Socialdemokratiets Medlemmer, indstiller Lovforslaget til Vedtagelse, idet dette Flertal dog samtidig har tiltraadt et enkelt Ændringsforslag, som er stillet af Statsministeren, til § 2, og med Hensyn til hvis Ordlyd jeg tillader mig at henvise ærede Medlemmer til den omdelte Betænkning.

Ændringsforslagets Hensigt er kun at tydeliggøre selve Lovforslagets Formaal, og jeg tillader mig paa Flertallets Vegne at anbefale dette Ændringsforslag til Vedtagelse her i det høje Ting.

Jeg vil samtidig tillade mig at anbefale selve Lovforslaget til Vedtagelse her i Tinget. Jeg skal afstaa fra nogen særlig Motivering for denne Anbefaling og ganske henholde mig til den Motivering, som den højtærede Statsminister har givet ved Fremsættelsen af dette Lovforslag. Vi kan i Dag som ved Lovforslagets Fremsættelse tiltræde denne Motivering, idet Hensigten med Lovforslaget har været at skaane det krisehærgede Samfund og ikke mindst de mange Tusinde haardtprøvede, kriseramte Hjem baade i Byerne og paa Landet for den Meningsløshed, som den varslede Storkamp i Øjeblikket vilde betyde for det danske Samfund. Jeg tillader mig derfor at udtale Haab om, at dette Lovforslag med det stillede Ændringsforslag vil blive vedtaget i begge Rigsdagens Ting - jeg tror, det vil blive hilst med Tilfredshed af det aldeles overvejende Flertal af den danske Befolkning.

Krag (V): I de Bemærkninger, som jeg tillod mig at fremsætte paa mit Partis Vegne ved første Behandling af det foreliggende Lovforslag, betonede jeg, at Erhvervslivets Tilstand, først og fremmest Landbrugets, og den forfærdende Arbejdsløshed paa henimod 200 000 Arbejdere med Familier nødvendiggør en Indsats fra Regeringens og Lovgivningsmagtens Side, som jeg krævede skulde være omfattende, dybtgaaende og dristig, Handlinger, som alt for længe har ladet vente paa sig, til Trods for, at det saa sandt ikke har manglet paa Stimulans dertil fra vor Side. Jeg redegjorde for de Omraader, hvorpaa denne Indsats efter vor Opfattelse burde gøres, og for de Formaal, som gennem en saadan Indsats burde plejes.

Siden da har der mellem Medlemmerne af den høje Regering og mit Parti fundet en Række Forhandlinger Sted netop for at muliggøre den af os krævede Indsats paa de Omraader, som jeg ved første Behandling fremhævede. Vi havde meget ønsket, at det havde været muligt at samle om disse Forhandlinger paa et Tidspunkt, da de var meget lidt fremskredne, samtlige Rigsdagens saakaldte store Partier, men det har desværre ikke været muligt.

Disse Forhandlinger har ført til en foreløbig Udformning, som ganske vist ikke er Udtryk for, at vi paa de Omraader, jeg har omtalt, har opnaaet alt, hvad vi kunde ønske, og heller ingenlunde alt, hvad vi finder fornødent, men vi nærer dog en sikker Forventning om, at de Foranstaltninger, som vi med Tryghed venter skal blive Resultatet af de førte Forhandlinger, naar de omsættes til Handling, vil faa en væsentlig Betydning til Genskabelse af Rentabilitet i Erhvervslivet og først og fremmest i Landbruget, til Fremskaffelse af billige Penge med det Incitament til Virksomheds Igangsættelse, som deri ligger, og at de vil blive ledsaget af Foranstaltninger, som aktivt bidrager til Igangsættelse af Virksomhed, til Forbedring af Beskæftigelsesforholdene og til Hævdelse ogsaa - og det er ikke det mindst betydningsfulde - af en fast Kurs paa dansk Valuta, hvilket først og fremmest for Handel og Industri er af væsentlig Betydning, ligesom det i alle Grene af Erhvervslivet utvivlsomt vil føles som en Lettelse, hvis det lykkes at øge den i alle Grene af den danske Befolkning saa stærkt formindskede Købekraft.

(...)

Regeringen og den alene har Ansvaret for denne Lovgivning, og derfor lader vi den handle, og trods Regeringens og dens Partiers efter vor Mening ukloge Handlemaade i denne Sag sætter vi dog vor Lid til, at vi i Samarbejde med forhaabentlig alle Rigsdagens Partier og med den høje Regering paa det Grundlag, som bliver Resultatet af de Forhandlinger, som er ført de sidste Dage, kan bidrage til at skabe dog nogen Lysning i det Mørke, som har bredt sig over dansk Erhvervsliv, og som alt for længe har faaet Lov til at herske.

Jeg anbefaler mine Meningsfæller at undlade at stemme saavel for Ændringsforslaget her ved anden Behandling som for selve Lovforslaget ved tredie Behandling.

Christmas Møller (K): Da Rigsdagsarbejdet begyndte i det nye Aar, henstillede den højtærede Regering til Rigsdagens Oppositionspartier, som har Medlemmer saavel i Folketing som i Landsting, om de ikke vilde undlade at fremsætte deres Forslag, for at der kunde optages fortrolige Forhandlinger mellem disse Partier og Regeringspartierne for om muligt derigennem at finde Vej frem overfor den Krise, vi staar midt oppe i.

Oppositionspartierne, saavel Partiet Venstre som det konservative Folkeparti, svarede beredvilligt ja hertil, skønt enhver kan sige sig selv, at man i og for sig havde Interesse i klart at fremlægge for Befolkningen, hvilke Anskuelser man havde. Forhandlingerne blev optaget og ført, dels under Ledelse af Statsministeren, dels i forskellige Udvalg, og disse Forhandlinger fortsattes og fortsattes. Men jeg maa have Lov til at indlede med at spørge den højtærede Statsminister, om de fortsættes endnu, for i det sidste Møde, vi havde i Lørdags, opfordrede den højtærede Statsminister Udvalgene til at fortsætte Arbejdet.

Jeg har ingen Bebrejdelse at rette til Partiet Venstre over, at det har ført fortrolige Forhandlinger med Regeringen, saaledes som det ærede Medlem Hr. Krag omtalte, thi han har meddelt mig, at disse Forhandlinger blev ført, og han har meddelt mig nogle Hovedlinier i disse Forhandlinger, og en enkelt vigtig Hovedlinie skal jeg komme tilbage til, men jeg maa have Lov til overfor den højtærede Statsminister, som i Lørdags opfordrede til Fortsættelse af disse Forhandlinger, og som benægtede, at fortrolige Forhandlinger blev ført, at gentage, hvad jeg sagde ved første Behandling, at dette er i flagrant Uoverensstemmelse med Sandheden, og enhver kan i Dag se, at jeg har haft Ret heri.

Jeg kunde fristes til at udtrykke mig saaledes: Man har naturligvis ikke Lov til at sige Løgn i dette høje Ting, men selv den højtærede Formands Magt gaar ikke saa vidt, at han kan forbyde os at tænke, hvad vi vil; og der kan jo ikke være den fjerneste Tvivl om, at Stillingen i Dag er den, at der er ført en Række Forhandlinger, at disse Forhandlinger har ført til et Resultat, men at man spiller Spillet videre og undlader fra Regeringspartiernes Side at tale derom, og det undrer mig for saa vidt, at det ærede Medlem Hr. Krag ikke tog mere Afstand herfra end, at han ikke klart sagde, hvad Baggrunden for hans Partis Stilling er.

Jeg gentager: Jeg har ingen Bebrejdelser at rette over, at fortrolige Forhandlinger, som vi alle vil have Krav paa at føre, bliver ført - naturligvis ikke; men jeg bebrejder den højtærede Statsminister, som spiller Spillet videre, at han ikke i Dag ved Indledningen til denne Debat klart og tydeligt som Landets Statsminister giver Offentligheden og Tinget Besked om, hvad der danner Baggrund for Muligheden for Gennemførelsen af dette Lovforslag, da enhver dog ved eller saa nogenlunde ved, hvad der er Baggrund for alt dette.

(...)

Der kan ikke være Tvivl om, saaledes som det ærede Medlem Hr. Krags Ord faldt, at isoleret gennemføres dette Lovforslag ikke. Der er paa en Række store Omraader truffet Aftaler mellem Regeringspartierne og Ministeriet paa den ene Side og det ene Oppositionsparti paa den den anden Side om Gennemførelsen af visse Forslag. Lejligheden her er jo ikke, selv om de i og for sig indgaar som et naturligt Led i selve den Baggrund, dette Lovforslag har faaet, til at gennemgaa den lange Række af dem; man maa jo ogsaa se dem udarbejdet i Enkeltheder forinden man kan tage endelig Stilling. Jeg ønsker kun i al Almindelighed at sige, at mit Parti overfor det Diktat, som Partiet Venstre og Regeringspartierne altsaa paa en Række Lovgivningsomraader vil stille Rigsdagen overfor, ud fra vore Synspunkter vil gaa ind i en saglig Forhandling om disse Forslag. Der vil utvivlsomt være enkelte af dem, hvortil ogsaa vor Stemme kan faas, men der vil utvivlsomt ogsaa paa betydningsfulde Omraader være Lovforslag, hvor vi vil sætte vor Stemme imod.

Og naar det ærede Medlem Hr. Krag udtalte Forventningen og Forvisningen om, at alle Partier paa Rigsdagen paa en Række af disse Omraader kunde samles i Enighed om Forslagene og begynde en Forhandling maa jeg sige til det ærede Medlem: Nej, til en saadan Forhandling kan vi ikke være med, simpelt hen af den Grund, at det ærede Medlem efter sine egne Ord møder til Forhandling med bundne Hænder overfor en Række af de Forslag, der er Led i Overenskomsten. Vi kan foreslaa vore Ændringer, gøre vore Anskuelser gældende, andet kan vi naturligvis ikke.

(...)

Hans Hansen (Rørby) [Retsforbundet]: Jeg tror det kan siges at være godt, at det foreliggende Lovforslag, som tager Sigte paa at forbyde Lockout og Strejke et Aar, ikke gælder Rigsdagen; thi vi har nu set, hvorledes det ærede Medlem Hr. Christmas Møller er blevet lockoutet ved de politiske Forhandlinger, og vi har set, hvordan det ærede Medlem Hr. Krag har erklæret, at han og hans Parti vil forholde sig passive, altsaa strejke, overfor Lovforslaget, ganske vist paa en ejendommelig Maade.

Det foreliggende Lovforslag er ved det Forlig, der er opnaaet, Indledningen til noget mystisk, som kun de indviede kan tale med om, selvom man kan ane og formode, at vi nu staar overfor det samme, som vi saa mange Gange før har staaet overfor - dog maaske mere udpræget -, nemlig et Forlig. Men jeg ved af Erfaring, at Sporene skræmmer.

Det foreliggende Lovforslag er Indledningen til et Forsøg paa ved kunstige Midler at holde Varepriserne oppe. Jeg forstaar ærlig talt ikke den Bitterhed, der var i det ærede Medlem Hr. Christmas Møllers Tale, for det ærede Medlem vil jo det samme, kun paa en anden Maade. Det ærede Medlem Hr. Christmas Møller vil ind paa Toldvejen, for derigennem at give enkelte Medborgere Ret til at indkassere Penge for en Vare, de ikke leverer; Regeringen prøver nu paa ved en Forfalskning af Kronen at opnaa det samme. Der er ingen Væsensforskel i Princippet, idet man i begge Fald vil naa en Fordyrelse af Varepriserne.

(...)

Aksel Larsen (DKP): Regeringen har vist, at den forstaar, at Mørkets Gerninger hører Nattetimerne til, ved at henlægge Behandlingen af dette Forslag til et saadant Tidspunkt, og den har endvidere stillet Socialdemokratiets Ordfører, det ærede Medlem Hr. Alsing Andersens Ord i et ganske særligt Relief. Det ærede Medlem sagde, at han var overbevist om, at det store Flertal, af Befolkningen vil hilse denne Lov med Begejstring og godkende den, og saa ser man, at Regeringen - ja, for eftersom Rigsdagens Præsidium erklærer ikke at kende noget dertil, maa det jo være Regeringen - ved Hjælp af Politiknipler og Taaregas-bomber søger at hindre det begejstrede Folk i at give Udtryk for denne Begejstring; og den Folkerepræsentation, hvis Værdighed det ærede Medlem Hr. Christmas Møller er saa øm for, forhandler her, jeg vil ikke sige under Beskyttelse af Politiknipler og Taaregas, der er nemlig ikke forsøgt noget Angreb, men Rigsdagsbygningens Forhal er forvandlet til en Vagtstue paa en Politistation, og det anser formodentlig alle andre ærede Medlemmer i denne Sal end Kommunisterne for stemmende med Rigsdagens Værdighed.

Med Hensyn til det foreliggende Lovforslag har vi en Gang givet Udtryk for vor Stilling til det, og den har ikke forandret sig, men derfor vil jeg alligevel knytte en Del Bemærkninger til det. Lovforslaget er saavel et Forslag om Forbud mod Strejker som en Bebuder af en Række Nedskæringslove af den alleralvorligste Art, og der er altsaa to Grunde til, at vi, og med os hele Arbejderklassen, vender os mod dette Lovforslag. Ja, de Herrer paa Regeringspartiernes Bænke ler. Hvis jeg ikke husker meget fejl, saa blev der i 1925, da Regeringen Stauning paatænkte udenom Rigsdagen, ved en provisorisk Lov, at forbyde Strejker, erklæret fra Socialdemokratiets Side: Det store Befolkningsflertal vil være indforstaaet. Det store Befolkningsflertal viste sig at være saa lidt indforstaaet, at der selv paa en saa reaktionært sammensat Kongres som Arbejdsmændenes vedtoges den skarpeste Protest mod, at Regeringen kunde paatænke saadanne forholdsregler.

(...)

Der findes ingen Udvej for det kapitalistiske Samfund. Vi kommunister er de eneste her i Salen, der er i Pagt med Tiden, fordi vi kæmper for at undergrave det kapitalistiske Samfund. Og i Kampen mod Kapitalismen vil vi sætte os som den vigtigste Opgave at kæmpe for, at Arbejderne bryder denne Lov, gør den illusorisk og tiltvinger sig Erstatning for de indirekte Nedskæringer.

Statsministeren (Stauning (S) ): Jeg takker for den Tilslutning, det foreliggende Lovforslag har faaet i den afgivne Betænkning, og kan selvfølgelig modtage det Ændringsforslag, som er stillet til § 2, tagende Sigte paa en Tydeliggørelse paa et underordnet Punkt. Jeg kan ligesom det ærede Medlem Hr. Krag udtale den Forventning, at de Foranstaltninger, man er i Færd med at planlægge, i Forbindelse med Standsningen af den faretruende Lockout, maa virke heldbringende, at det maa lykkes nu at faa mere Produktion i Gang i Stedet for mindre. Saa er jo i hvert Fald det Formaal naaet, som har været det ledende under de Drøftelser, der har ført baade til det indtagne Standpunkt til det foreliggende Lovforslag og til de Lovforslag, der er planlagt, og som i den kommende Tid bliver ført frem til Rigsdagens Behandling.

Det ærede Medlem Hr. Christmas Møller interesserede sig for visse Forhandlinger. Ingen har nogen Anledning til at bestride, at baade Samtaler og egentlige Forhandlinger har fundet Sted, som det er sket, nogle Gange før. Disse Samtaler har nu ført til det Resultat, at der er blevet Forstaaelse mellem tre Partier om visse Foranstaltninger, som vi altsaa anser for nyttige i en Situation som den, vort Land og vor Befolkning i Øjeblikket er inde i.

(...)

# data[].attributes.attachment_link.title
Kanslergadeforliget - Folketingsdebatten 30. januar 1933

# data[].attributes.attachment_link.description
Ordfører for forslagsstillerne Alsing Andersen (S) John Christmas Møller (K) Hans Hansen (Rørby) (Retsforbundet) Aksel Larsen (DKP) Statsminister Thorvald Stauning (S) Ordføreren (Alsing Andersen (S)): Da det ærede Medlem Hr. Lundberg, som ved dette Lovforslags første Behandling var mit Partis Ordfører, paa Grund af Sygdom er forhindret i at være til Stede, skal jeg tillade mig at knytte nogle Bemærkninger til den foreliggende Betænkning og det stillede Ændringsforslag.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Stauning igen!", sangtekst fra folketingsvalget 1935

# data[].attributes.attachment_link.description
Nedenfor er gengivet teksten til "Stauning igen!", Socialdemokratiets slagsang op til folketingsvalget den 22. oktober 1935, hvor Socialdemokratiet fik et rekordvalg med over 46 % af stemmerne. Forfatteren var den socialdemokratiske digter og journalist, Oskar Hansen (1895-1968), der også er kendt for arbejdersange som "Når jeg ser et rødt flag smælde" og "Danmark for folket".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kildeintroduktion:

Den 17. oktober 1933 talte statsminister Thorvald Stauning (S) under finanslovsforhandlingerne om regeringens vilje til at stå fast på og forsvare den danske grænse, som den blev lagt fast i 1920. Baggrunden var bl.a. uroligheder i grænseegnene, hvor det tyske mindretal, som var stadigt mere nazificeret, forsøgte at få åbnet op for en diskussion af grænsespørgsmålet og om legitimiteten af 1920-grænsen. Danmarks udenrigspolitik i forhold til Tyskland var blevet stadigt mere passiv. Det skyldtes dels det aggressive nazistiske regimes magtovertagelse tidligere i 1933, dels de stadigt flere tegn fra de andre stormagters side på, at Danmark ikke herfra kunne regne med hjælp mod eventuel tysk aggression.

I talen forsøgte Stauning således at vise, at der stadig var bestemthed i den danske regering omkring grænsespørgsmålet. Han henviste også diplomatisk til, at Tyskland heller ikke ville finde sig i illoyalitet fra sine egne beboere. I talen prøvede Stauning at appellere til Sverige og Norge om et nordisk samarbejde og en fælles moralsk front udadtil, især imod Tyskland, idet han omtalte Danmarks sydlige grænse som hele Nordens sydgrænse. Denne opfordring blev dog afvist i både Norge og Sverige.

Thorvald Stauning. Fra Dansk
Lydhistorie, Statsbiblioteket.

[...] Jeg er enig med det ærede Medlem Hr. Brorsen om, at vi ikke skal ændre vor Mindretalspolitik i Sønderjylland. Vi har haft Ære af den Politik, og det skal ikke være os, der forlader den Vej, som burde følges i alle Grænselande, men jeg er videre enig med det ærede Medlem om, at de, der er Embedsmænd i Sønderjylland eller lever her i Landet som Gæster og har deres Gerning under dansk Lovgivning, skal vise Loyalitet og kan ikke, uden at Indskriden er naturlig, deltage i en Propaganda mod den danske Stat og mod dennes Lovgivning. Det er utvivlsomt rigtigt, at denne Opfattelse anerkendes også af den tyske Regering, thi den vil selvfølgelig ikke give Gæstfrihed til Folk af anden Nationalitet, uden at disse opfører sig loyalt og korrekt i Tyskland. Men foruden disse Betragtninger om Forholdet i Grænselandet er der ogsaa talt om Grænseflytninger og om Værn for Grænsen. Det ærede Medlem Hr. Christmas Møller var i Slutningen af sin Tale yderst misfornøjet med, at Socialdemokratiets Ordfører havde sagt, at Grænsen skal værnes; det er ikke Socialdemokratiets Politik, sagde det ærede Medlem, det er konservativ Politik. Ja, det ærede Medlem faar nu undskylde: Vi er her ogsaa, endnu har det ærede Medlem ikke opnaaet sit Formaal, at faa udryddet Socialdemokratiet. Vi er her, og vi har aldrig lagt Skjul paa, at Grænsen selvfølgelig skal værnes; hvis nogen Ufred maatte opstaa, har vi tilkendegivet, saa maa det Værn bruges, som Landet raader over. Det ærede Medlem ved jo for øvrigt ogsaa særdeles vel, at vi i vort eget Forslag om de militære Forhold just regner med en Vagtstyrke, som netop i ganske særlig Grad er beregnet paa Grænsen, og den skulde naturligvis ikke staa opstillet dernede som Tinsoldater, til Stads, men den skulde bruges i det Øjeblik, det er nødvendigt at bruge den. Dette har jeg ogsaa talrige Gange sagt: med de Midler, vi raader over, og under en Nyordning med de deri foreslaaede Midler vil vi vogte og beskytte Grænsen, der efter vor Mening skal betragtes som lagt fast. Jeg har sagt dette i Geneve i 1929 over for Folkenes Forbund; den Gang gjorde den konservative Presse et stort og et lystigt Nummer ud af dette selvfølgelige, og nu mener altsaa det ærede Medlem Hr. Christmas Møller, at han kan gentage den konservative Komedie.

Det ærede Medlem Hr. Aksel Larsen, der ogsaa har talt her, har et ganske anderledes ædelt Sind end vi, det indrømmer jeg. Han har i sin Tale, der ellers ikke er nogen Omtale værd, erklæret, at han ikke vil have Værn for Grænsen, han vil lade Døren staa aaben og blæse Fædrelandet et Stykke. Ja, det er jo uhyre ædelt, set fra det ærede Medlems eget Synspunkt, thi hvis det ærede Medlems gamle Meningsfæller , der nu hører til de nye Stormafdelinger, trænger ind her i Landet, saa er det ikke proletarisk Samarbejde med Klassefæller, der vil blive udøvet, det er andre Former for Venskabelighed, som vil blive anvendt baade overfor det ærede Medlem Hr. Aksel Larsen og overfor danske Arbejdere. Men dette vil vi Socialdemokrater søge at afværge. Vi er virkelig saa nationale, at vi synes, der er bedre i et dansk Arbejderhjem end i en udenlandsk Fangelejr. Det ærede Medlem Hr. Aksel Larsen mener altsaa at kunne haane os i den Anledning, fordi vi ønsker at værne danske Arbejdere, hvis Ulykker indtræffer, men han kan være sikker paa, at hans Haan ogsaa vil blive bemærket og ikke volde ham nogen Glæde.

Ja, den Landegrænse vi har, den ønsker alle Danske, bortset fra Kommunister og Nazister, bevaret og sikret. Her staar vi altsaa ikke alene og Landet heller ikke alene. En betydningsfuld Opinion staar ganske sikkert sammen med os, thi Landegrænsen imod Syd, den er, som det saa ofte er sagt, Nordens Grænse, og et Overgreb her vil være Nordens, hele Nordens Sag. Der er ingen Tvivl om, at der just i disse Tider spirer en stærk Fællesfølelse frem i de gamle skandinaviske Lande. Ingen tænker paa at formindske disse Landes Selvstændighed, og ingen tænker paa militære Alliancer; men just de selvstændige Stater i Norden vil desuagtet være i Stand til at etablere et Samarbejde og en fælles moralsk Front, som ikke vil være uden Værdi for os her i Landet. Jeg er derfor enig med det ærede Medlem Hr. Hans Nielsen i, at Tiderne opfordrer til Fortsættelse af Samarbejdet i Norden, det Samarbejde, som under Krigen fik sin særlige Form. Der er paa mange Omraader allerede et særdeles intimt Samarbejde, og jeg kan meget vel tænke mig og ønske dette Samarbejde udviklet videre. Et saadant Samarbejde er jo saare naturligt af mange Grunde, men det er ganske særlig paa sin Plads nu, hvor der er Jagt paa demokratiske Statsforfatninger, saaledes som de just forefindes i de tre gamle skandinaviske Lande. Jeg er sikker paa, at hvad der er sagt her i Rigsdagen om nordisk Samvirke, ogsaa vil give Genlyd i de nordiske Broderlande.

Inden jeg forlader dette, som altsaa har haft en vis Forbindelse med Udtalelser at det ærede Medlem Hr. Aksel Larsen, skal jeg endnu besvare et Spørgsmaal, han stillede, nemlig med Hensyn til den danske Gesandts Deltagelse i en Kongres i Nürnberg. Det ærede Medlem spurgte, hvorfor han var der. Formodentlig fordi han var inviteret, ligesom alle de andre Gesandter var det, og de mødte næsten alle sammen; Deltagelse ved saadanne Lejligheder er jo et Udtryk for Høflighed og et Vidnesbyrd om, at vi ikke mener os kaldede til at dømme om indre Forhold i et andet Land. Altsaa, den samme Stilling er indtaget ved denne Lejlighed, som Danmark gennem Aar har indtaget overfor Rusland.

Forhandlingerne her har i øvrigt ogsaa strejfet militærpolitiske Spørgsmaal, og man har ogsaa berørt Regeringspartiernes Forslag om Omdannelse af Hær og Flaade, populært kaldet Afrustningsforslaget. Nu er ogsaa dette Forslag blevet interessant, endog for det ærede Medlem Hr. Christmas Møller; han spurgte, med hævet Stemme: Hvad er Meningen, skal Afrustningsforslaget ikke fremsættes? Nej, jeg beder det ærede Medlem undskylde, jeg har virkelig dristet mig til at mene, at det foreløbig er forkastet ofte nok, og Landstinget er jo ikke blevet ændret, siden dette Forslag sidste Gang blev forkastet, ogsaa derfor mener jeg, om dette som om flere andre Lovforslag, der heller ikke forelægges ustandselig Aar efter Aar, at det roligt kan henligge, indtil det igen er rimeligt at fremsætte dem. Og vi bestemmer selv, hvornaar det skal ske. Naar vi atter befinder os over for en Situation, hvor man skal søge at udnytte de parlamentariske Muligheder, altsaa f. Eks. en Landstingsopløsning, er det højst sandsynligt, at det ærede Medlem vil faa sin Nysgerrighed efter igen at se dette Forslag tilfredsstillet, og saa vil det formodentlig igen vække en overvældende Opmærksomhed.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kildeintroduktion: Den 17. oktober 1933 talte statsminister Thorvald Stauning (S) under finanslovsforhandlingerne om regeringens vilje til at stå fast på og forsvare den danske grænse, som den blev lagt fast i 1920. Baggrunden var bl.a. uroligheder i grænseegnene, hvor det tyske mindretal, som var stadigt mere nazificeret, forsøgte at få åbnet op for en diskussion af grænsespørgsmålet og om legitimiteten af 1920-grænsen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det såkaldte Kanslergadeforlig betegner 1930'ernes største politisk-økonomiske forlig. Det er opkaldt efter statsminister Thorvald Staunings bopæl, Kanslergade 10 i København, hvor forhandlingernes sidste fase foregik. Forliget blev indgået mellem Socialdemokratiet (S), Det Radikale Venstre (R) og Venstre (V) natten mellem den 29. og 30. januar 1933.

Baggrund

Baggrunden for forliget var den økonomiske verdenskrise, der var forårsaget af børskrakket i New York i 1929. I Danmark havde der været økonomiske problemer på landet siden 1920'erne, men i 1929-1930 faldt kornpriserne drastisk. Dette forringede landmændenes vilkår markant og skabte stor utilfredshed og uro.

I januar 1933 var der samtidig udsigt til en storkonflikt på arbejdsmarkedet. Arbejdsløsheden steg i de første år af 1930'erne til over 30 %. Arbejdsgiverforeningen havde med begrundelse i krisen varslet lockout for 100.000 arbejdere, fordi fagbevægelsen havde afvist kravet om en lønreduktion på gennemsnitlig 20 %. Med en lockout ville et endnu større antal personer blive arbejdsløse, samtidig med at en sådan opbremsning ville forværre den økonomiske krise.

Under indtryk af den samtidige krise i by og på land slog regeringspartierne Socialdemokratiet/Det Radikale Venstre og oppositionspartiet Venstre ind på en pragmatisk linje i et forsøg på at løse arbejdsmarkedets krise og afværge kaos.

Inspirationen til indgrebene kom delvist fra erfaringerne med statsintervention og -regulering under 1. verdenskrig.

Forhandlinger

Lockout-truslen fik den socialdemokratiske statsminister Thorvald Stauning (1873-1942) til at fremlægge Folketinget et forslag om forlængelse af overenskomsterne samt forbud mod strejker og lockouts. Et indgreb krævede støtte fra enten Det Konservative Folkeparti (K) eller Venstre, idet de to partier tilsammen havde flertal i Landstinget.

Husmændenes og landboforeningens formænd havde sideløbende fundet sammen om en fællesudtalelse til regeringen. Den omhandlede et usædvanligt krav om statslige indgreb til at afhjælpe landbrugets problemer. Venstre var derfor forhandlingsvillig.

Resultatet blev Kanslergadeforliget. De 18 timer lange forhandlinger frem mod forliget var problematiske og tæt på kollaps. Om resultatet udtalte Stauning den 30. januar betegnende, at man havde opgivet nogle principper, men reddet landet.

Resultat

Resultatet afspejlede de deltagende partiers varetagelse af fortrinsvis landmændenes og arbejdernes interesser.

Venstre fik først og fremmest en devaluering af kronen på ca. 10 %, der skulle sætte gang i den danske eksport af landbrugsvarer, samt løfter om lettelser i landbrugets renteforpligtelser. Desuden blev der givet tilskud til nedslagtning af kreaturer samt til en reduktion i svineproduktionen for at få prisen på landbrugsvarer til at stige.

Socialdemokratiet kunne til gengæld glæde sig over, at der blev sat gang i offentlige arbejder og sat lån af til bl.a. boligbyggeri. Lockouts og strejker blev dog samtidig forbudt for at afværge ustabiliteten på arbejdsmarkedet.

Socialminister K.K. Steincke (1880-1963) fik yderligere Venstres støtte til udarbejdelsen af sin store socialreform. Reformen indebar en forenkling og systematisering af den hidtidige sociallovgivning. Almisseprincippet veg også mere i baggrunden til fordel for en politik baseret på rettigheder, og socialreformen ses som et led i udviklingen mod velfærdsstaten.

Virkningshistorie

Kanslergadeforliget indvarslede på flere måder ændringer, der fik stor gennemslagskraft i de næste årtiers politik. Staten blev i højere grad opfattet som en aktiv igangsætter i den samfundsøkonomiske udvikling, bl.a. ved at iværksætte offentlige arbejder, der gav arbejdspladser og omsætning. Sammen med socialreformen ses disse tiltag ofte som begyndelsen på den danske velfærdsstat.

Forliget var også udtryk for samarbejde og forlig hen over midten, hvilket efterfølgende blev mere almindeligt. Tidligere havde det politiske liv være domineret at et skarpt og uforsonligt skel mellem venstre- og højrefløj. At staten greb ind i aftaler mellem arbejdsmarkedets parter og blandede sig i overenskomster var også nyt.

Kanslergadeforliget var sådan set ikke nytænkende i sin form. Det bemærkelsesværdige var i stedet, at man med demokratiske midler var rede til - og kunne - lave et så vidtgående og omfattende et forlig. Det særlige var altså beslutningsprocessen (demokratisk), graden af indgrebene (dybe politiske indgreb i ellers tidligere markedsbestemte områder) og indgrebenes bredde (berørte mange forskellige områder af samfundslivet).

Ud over de faktuelle resultater har eftertiden betonet det faktum, at Kanslergadeforliget blev indgået samme dag, Adolf Hitler kom til magten i Tyskland. Forliget har derfor fået en central plads i dansk historiebevidsthed som symbol på en særlig pragmatisme og kompromisvillighed. I lyset af den politiske udvikling i Tyskland illustrerer forliget da også, at det parlamentariske demokrati i Danmark var i stand til at sejre i en krisesituation, hvormed udemokratiske og ekstreme kræfter ikke fik næring.

# data[].attributes.attachment_link.description
Det såkaldte Kanslergadeforlig betegner 1930'ernes største politisk-økonomiske forlig. Det er opkaldt efter statsminister Thorvald Staunings bopæl, Kanslergade 10 i København, hvor forhandlingernes sidste fase foregik. Forliget blev indgået mellem Socialdemokratiet (S), Det Radikale Venstre (R) og Venstre (V) natten mellem den 29. og 30. januar 1933.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Historien om Carina på kontanthjælp satte for nylig en ophedet offentlig debat i gang om fattigdom og kontanthjælpsmodtagere i Danmark. Carina blev hængt ud som nasser, politikerne skærpede retorikken, og i en spørgeundersøgelse svarede hver anden adspurgte, at de arbejdsløse generelt kræver for meget. Professor ved Institut for Ledelse, Politik og Filosofi på Copenhagen Business School Ole Thyssen kalder debatten relevant, fordi den illustrerer, at der er et opgør mod velfærdsstaten på vej.

"Systemet for offentlige ydelser bliver ved med at vokse, og nu er vi snart ved at have nået en øvre grænse for, hvad folk kan acceptere. Det handler ikke om, at vi skal helt væk fra velfærdsstaten, men der er brug for en nedkøling af det," siger han.

Ole Thyssen peger på, at en stor gruppe eksempelvis går ind for skattelettelser, fordi de ikke længere vil være solidariske med de svage.

"Det er et udtryk for, at fællesskabsfølelsen langsomt forsvinder," siger han.

Den analyse er professor Jørgen Elm Larsen fra Sociologisk Institut ved Københavns Universitet dog ikke enig i. Han mener, at sagen om Carina blev rejst på baggrund af et enkelt, uheldigt eksempel.

"Det ser ud til, at det er lykkedes at få ændret mange almindelige danskeres syn på kontanthjælpsmodtagere, selv om de færreste formentlig ved, hvilke forhold kontanthjælpsmodtagerne lever under," siger han og påpeger, at det aldrig er blevet fortalt, hvad det vil sige at være på kontanthjælp.

"Derfor tænker folk, at kontanthjælpsmodtagerne har det for godt, men realiteten er bare, at mange af dem har et dårligt helbred, ingen uddannelse og i øjeblikket står bagerst i jobkøen, fordi der er økonomisk krise. Men i sagen om Carina er der alene blevet fokuseret på hendes indtægt og ikke på de barrierer, der gør, at hun ikke kan få et arbejde," siger han.

Ikke folkestemning

Lektor Morten Ejrnæs ved Institut for Sociologi og Socialt Arbejde på Aalborg Universitet kan godt forstå, at folk bliver påvirkede af debatten.

"Der er formentlig tale om mennesker, der har et dårligt og måske oven i købet lidt uinteressant job, og som godt kunne ønske sig mere fritid. Når det så bliver stillet op på den måde, som det gjorde i sagen om Carina, så er det ikke svært at få folk med på, at det er for galt, at hun kan få så mange penge udbetalt uden at have et arbejde," siger han, men peger ligesom Jørgen Elm Larsen på, at hverken medierne eller politikerne har sat fokus på kontanthjælpsmodtagernes reelle levevilkår.

"Man glemte at fortælle, hvordan kontanthjælpsmodtagere konstant bliver udsat for kontrol og mødt af krav om, at de skal stå til rådighed for et arbejdsmarked, som i mange tilfælde ikke er interesseret i at modtage dem. Jeg tvivler på, at nogle af dem, der har et arbejde, reelt ville bytte liv med en person på kontanthjælp, hvis de vidste, hvilke forhold mange af dem lever under," siger han.

Ole Thyssen mener, det er fornuftigt, at der bliver sat fokus på de mange mennesker, der opfatter sig selv som statens klienter i stedet for at tage ansvar for deres egne liv.

" Det er drevet til et punkt, hvor det ikke kun er økonomisk, men også menneskeligt uforsvarligt, hvis vi skal konkurrere på verdensmarkedet og have noget at leve af i fremtiden," siger han.

Det tvivler Morten Ejrnæs dog på. Han vurderer, at debatten havde udviklet sig helt anderledes, hvis Carina reelt havde været fattig og havde været nødt til at give afkald på nogle ting, som langt de fleste mennesker opfatter som en nødvendighed for at være inkluderet i samfundet.

"I stedet kom debatten til at vække nogle følelser og holdninger, som findes visse steder i befolkningen, men som på ingen måde er udtryk for en folkestemning," siger han. Morten Ejrnæs vurderer, at der grundlæggende er en stor solidaritet i befolkningen og et ønske om et samfund, hvor vi sørger for, at alle har et vist acceptabelt niveau at leve på.

"Det bliver der ikke rokket ved på grund af sagen om Carina. Det kan dog være en risiko for, at tilstrækkeligt af den slags sager kan skabe mistillid til en bestemt gruppe i befolkningen, og at det på længere sigt kan nedbryde solidariteten," siger han og tilføjer: "Indtil videre er det mest medierne, visse politikere og Ole Thyssen, der trækker i den retning."

# data[].attributes.attachment_link.title
Kræver krisen et opgør med velfærdsstaten?

# data[].attributes.attachment_link.description
Historien om Carina på kontanthjælp satte for nylig en ophedet offentlig debat i gang om fattigdom og kontanthjælpsmodtagere i Danmark. Carina blev hængt ud som nasser, politikerne skærpede retorikken, og i en spørgeundersøgelse svarede hver anden adspurgte, at de arbejdsløse generelt kræver for meget.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Overalt i den vestlige verden er politikerne i øjeblikket tvunget til at gennemføre smertefulde reformer og skære ned på velfærdsydelserne. Grækenland, Irland og Portugal tager drastiske skridt for at forhindre et totalt sammenbrud. Andre lande har bedre tid. Men alle steder er tendensen den samme: Velfærdsstaten, som vi kender den, er godt på vej til at blive afmonteret.

Ganske vist taler de færreste politikere om velfærdsstatens endeligt. Nedskæringerne bliver tværtimod solgt til befolkningen som nødvendige tiltag for at sikre velfærdsstatens overlevelse.

Statsminister Lars Løkke Rasmussens nytårstale var symptomatisk for debatten i de fleste lande: "Hvis vi passivt lader udviklingen fortsætte, vil vi støt og roligt blive trukket i retning af usund økonomi, voksende gæld, højere renter og tab af arbejdspladser. Og vi vil blive nødt til at skære i kernevelfærden. I sygehuse og skoler. Det ønsker jeg ikke. Det ønsker ingen af os".

Selv Republikanerne i USA forsvarer velfærdsstaten. Partiets unge bannerfører i Kongressen, Paul Ryan, har foreslået markante reformer af de offentlige sygesikringer Medicaid og Medicare. Men Ryans argument er ikke, at ordningerne er moralsk forkerte, ineffektive eller forældede. Tværtimod betoner Republikanerne helt på linje med Lars Løkke Rasmussen nødvendigheden af at reformere Medicaid og Medicare nu for at sikre dem imod mere drastiske nedskæringer i fremtiden.

Højrefløjen på begge sider af Atlanten prøver dermed at vende den traditionelle debat om velfærdsstaten på hovedet. Fagforeningerne og venstrefløjen fremstilles som usolidariske og egoistiske, fordi de ikke vil gå med til de reformer, som alle kan se er nødvendige for at bevare velfærdsstaten. Det borgerlige Danmark og Republikanerne i USA fremstår derimod som velfærdsstatens socialt ansvarlige garanter.

Velfærd et fortidslevn

Set ud fra en snæver økonomisk synsvinkel har Lars Løkke Rasmussen og Paul Ryan ret. Hvis velfærdsstaten skal hænge sammen økonomisk, så er det helt nødvendigt med rettidige reformer. Ellers ender Danmark og USA som Grækenland, Irland og Portugal. Det kan de fleste mennesker med blot en smule forstand på økonomi hurtigt se. Hvis man vil bevare velfærdsstaten, så bør man stemme til højre for midten.

Men set i et bredere perspektiv udviser højrefløjen manglende politisk lederskab ved blindt at forsvare 'kernevelfærden'. I stedet for at kæmpe desperat for at redde stumperne af velfærdsstaten burde Vestens politiske ledere arbejde på at sikre en stabil overgang fra det 20. århundreds velfærdsstat til det 21. århundreds markedsstat.

Den amerikanske tænker Philip Bobbitt har brugt betegnelsen markedsstat til at beskrive det næste stadie i statsmagtens naturlige udvikling. Bobbitts centrale indsigt (delvis inspireret af den britiske historiker Michael Howard) er, at samfundsmodeller hænger uløseligt sammen med udviklingen af ny teknologi og militær strategi.

Danskere og svenskere romantiserer i dag om Grundtvig, Stauning og 'folkhemmet', men velfærdsstaten blev opfundet af den tyske jernkansler Otto von Bismarck af sikkerhedspolitiske årsager. 1800-tallets militære strategi og industrialisering gjorde det nødvendigt med en robust og loyal arbejderklasse til at bemande fabrikker og skyttegrave. Bismarck indførte derfor folkepension, offentlig sygesikring og arbejdsløshedsunderstøttelse for at sikre folkelig opbakning til det nye tyske imperium i kølvandet på krigene mod Danmark, Østrig og Frankrig i 1864-71.

Velfærdsstaten blev videreudviklet af Adolf Hitler. Den tyske historiker Götz Aly har dokumenteret, hvordan nazisterne sikrede sig bred folkelig opbakning gennem omfattende omfordeling af goder plyndret fra jøderne og de besatte lande.

Den tyske militarisme blev tilintetgjort i 1945, men de to verdenskrige gjorde folkelig mobilisering nødvendig i hele den vestlige verden. Selv USA og Storbritannien, som hidtil havde været skærmet af Atlanterhavet, så sig nødsaget til at indføre værnepligt. Og efter Anden Verdenskrig voksede den moderne velfærdsstat frem overalt i Vesten som det naturlige svar på befolkningens ofre gennem 30 år og som værn mod kommunismens appel til arbejderklassen.

Frihed som kerneværdi

Men velfærdsstatens dage er talte. For i dag betyder den traditionelle arbejderklasse mindre og mindre i den militære og økonomiske konkurrence. Det er i stedet den kreative klasse bredt defineret som mennesker, der lever af at udvikle og omsætte ny viden og ideer som er nødvendig for statens velstand og sikkerhed.

Moderne militærstrategi og den moderne økonomi er baseret på højteknologi og højtuddannede mennesker frem for massemobilisering og masseproduktion. Og de højtuddannede 'vidensarbejderne', som ledelsesguruen Peter Drucker har kaldt dem kan ikke bestikkes med lige og gratis adgang for alle til middelmådige folkeskoler og sygehuse. Den kreative klasse kræver en grad af valgfrihed og udfoldelsesmuligheder, som velfærdsstatens bureaukratiske strukturer og omfordeling af indkomst ikke kan give dem.

Det er her, at markedsstaten kommer ind i billedet. Hvor velfærdsstatens hovedformål var at give arbejderklassen lige adgang til uddannelse, sygesikring og materiel komfort i alderdommen, er markedsstatens mål at optimere udfoldelsesmulighederne for den kreative klasse. Velfærdsstaten garanterer borgernes sociale rettigheder. Markedsstaten fokuserer på frihedsrettighederne.

Vi befinder os i øjeblikket i en overgangsfase mellem velfærdsstaten og markedsstaten. Den traditionelle arbejderklasse er skrumpet ind i takt med vidensøkonomiens fremmarch, men velfærdsstatens sociale rettigheder dominerer stadig i samfundsdebatten. Den kreative klasse er vokset i størrelse, men spiller en tilbagetrukket rolle i det politiske liv. Vidensarbejderne stemmer i stedet med deres fødder. Hvis de ikke har tilstrækkelige udfoldelsesmuligheder, så flytter de blot til et sted, hvor der er mere frihed og højere til loftet.

Konkurrenterne mod øst

På lang sigt afhænger Vestens velstand og sikkerhed af vores evne til at skabe den største og mest dynamiske kreative klasse i verden. Vi ser allerede, hvordan civilisationer som Kina og Indien fastholder flere og flere af deres egne talenter, som før i tiden ville være emigreret til Europa og USA. Hvis Vesten ikke tager sig gevaldigt sammen, så er det ikke utænkeligt, at de bedste vestlige hjerner med tiden begynder at flytte mod øst.

Udviklingen af en konkurrencedygtig markedsstat kræver et fundamentalt paradigmeskifte i den offentlige debat. I dag erkender de bedste politikere og meningsdannere nødvendigheden af forskning, udvikling og eksport i verdensklasse for at sikre velfærdsstatens fremtid. Men vi bør gå et skridt videre. I stedet for at spørge hvordan den kreative klasse kan fremtidssikre de sociale rettigheder, bør vi spørge, om de sociale rettigheder bidrager til at udvikle og fastholde den kreative klasse. Og hvis en given velfærdsydelse ikke tjener markedsstatens centrale formål, så bør den afvikles.

Det betyder ikke, at markedsstaten er uden et socialt sikkerhedsnet. Men hvor velfærdsstatens sikkerhedsnet er bygget på princippet om statsgaranterede sociale rettigheder for arbejderklassen, er markedsstatens sikkerhedsnet blot endnu en mulighed for den kreative klasse for at udfolde sig ved at hjælpe samfundets svageste.

Kreative ildsjæle i private velgørende institutioner og ngo'er vil i stigende grad erstatte velfærdsstatens tunge bureaukrati. Ellers vil vi blive overhalet af vækstøkonomier, som ikke har det samme sentimentale forhold til folkeskoler, folkesygehuse, folkebørnehaver og folkepension.

# data[].attributes.attachment_link.title
Det er på tide at sige farvel til velfærdsstaten

# data[].attributes.attachment_link.description
I stedet for at kere os om velfærdsstaten bør vi skabe en markedsstat, der giver vidensarbejdere udfoldelsesmuligheder. Denne gruppe er nemlig afgørende i den globale militære og økonomiske konkurrence. Velfærdsstatens målgruppe, arbejderen, spiller derimod en stadig mindre rolle, skriver Henrik Fogh Rasmussen i denne kronik.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Henning Kruse Petersen, tidl. bestyrelses-formand i Finansiel Stabilitet

- Hvad var årsagen til finanskrisen?

"Man kan ikke pege på en entydig årsag til, at det gik galt i Danmark. Men den ubalance, der opstod på bankernes bøger, ved at udlånene voksede dramatisk, mens indlånene stort set stod stille, og som udløste, at man trak betydelig likviditet fra de internationale markeder, var en hovedårsag. Det blev voldsomt aktualiseret, da det hele frøs til i forbindelse med Lehman (Brothers kollaps, red.). Der blev lukket for al likviditetstilførsel til en lang række pengeinstitutter. "

"De ledelser, der har siddet i de banker, både de, der er gået ned, og de, der var i fare for at gå ned, accepterede, at likviditet var et gode, man bare kunne trække. De troede, at likviditet altid var til rådighed. Og det viste sig ikke at være tilfældet."

"Derudover vil jeg også pege på, at man i Danmark i højere grad end andre lande var meget nidkær med at indføre nye nedskrivningsregler, det man kalder tilbageførsel af nedskrivninger eller tilbageførsel af hensættelserne, hvilket gjorde, at bankerne blev mindre polstrede."

"Sammenkoblet med dårlige ledelser i en række banker, som var alt for villige til at låne penge ud. Det er de tre hovedårsager set med mine øjne til, at det gik så galt som det gjorde."

- Man troede, at træerne voksede ind i himlen?

"Det er helt rigtigt. Dybest set er det jo dårlig ledelse. Man kan ikke rigtig kalde det andet, når man yder lån uden sikkerhed og udløser kolossale tab for bankerne. Det er ikke god ledelse. Dårligt kredithåndværk og dårlig ledelse mener jeg, at man kan hæfte på hovedparten - for ikke at sige alle - der skulle samles op af Finansiel Stabilitet."

- Hvad har skabt den dårlige ledelse?

"Jeg tror, det er svært at sige, hvordan sådan noget opstår. Men det er et manglende effektivt samspil mellem en kompetent og kyndig bestyrelse og en kompetent og kyndig direktion."

- Er det problem, som politikerne eller aktionærerne skal løse?

"Jeg synes bestemt at det er aktionærerne - altså ejerne - der skal sikre den gode ledelse. Hvordan opstår dårlig ledelse? Det opstår vel ved, at man bliver valgt at folk, der ikke har tilstrækkelig indsigt."

- Har man lært af krisen og indrettet sig anderledes?

"Der er ikke ret mange brancher, der lærer af historien. Heller ikke den finansielle. Men for øjeblikket står man stærkere, end man gjorde. Hvor længe det holder, ved jeg ikke. Men man plejer at sige, at finansfolk har en meget kort hukommelse."

Klaus Riskær Pedersen, bedrageridømt iværksætter og erhvervsmand

- Hvad var årsagen til finanskrisen?

"Mange af de effekter, der skaber finanskrisen i Danmark, er en likviditetskrise. Det er en tillidskrise, der udløser en likviditetskrise. Ikke at vi mangler penge, vi bruger dem bare ikke. Den økonomiske usikkerhed og tilfrysningen af de internationale finansmarkeder betyder, at investeringsvilligheden i den private sektor - både husholdninger og virksomheder - falder dramatisk. Virksomhederne begynder at lave omkostningsbesparelser og reducere deres risiko, og som en konsekvens af det falder deres investeringer."

"Finanskrisen var den første bølge. Det gør, at forbrugerne holder tilbage og bliver usikre, væksten falder, og arbejdsløsheden begynder at stige. Det er en helt klassisk sammenhæng. Men grunden til, at det rammer os særlig hårdt, er, at vi pludselig på toppen af det får en statsgældskrise. Og så starter vi forfra."

"Det medfører alt sammen usikkerhed på makroøkonomisk niveau. Virksomhederne kan så ikke tage de chancer, som de ellers ville tage. Markederne fryser til visse steder. Det, at vi går fra en finanskrise over i en statsgældskrise, understøtter en stemning af manglende tillid og forsigtighed."

"Det helt afgørende er, at tilliden skal øges, så man får konverteret erhvervslivets likviditet til nye investeringer, og man får de private forbrugere til at bruge noget af deres opsparing til privatforbrug."

"Der ligger en potentiel tredjebølge og lurer: Efter at vi har haft finanskrisen og statsgældskrisen, risikerer Danmark at få en realkreditkrise ved, at halvdelen af husejerne er frosset inde med nogle 1-, 2-, 3-, 4-, 5-årige variabelt forrentede lån, og pludselig stiger renten og så taber de penge.

- Hvis du skal reflektere over krisen, hvad er så de vigtigste lektioner?

"Den vigtigste lærdom er, at de store finansielle supermarkeder skal under bedre offentlig kontrol. Man taler om, at visse banker er for store til at fejle. Jeg er bange for, at vi har banker, der er for store til, at de kan reddes."

- Du taler i høj grad om større statslig indblanding?

"Ja. Det har vi lært af hele det her forløb. Neoliberalistisk markedsøkonomi, ureguleret og ukontrolleret, går til nogle excesser, nogle udsving, der gør, at den kan tage hele samfundsøkonomien som gidsel. Derfor er vi nødt til at arbejde med en anden form for blanding af den liberale markedsopfattelse og det kollektive.

Karsten Ree, milliardær og investor i Amagerbanken

- Hvad var årsagen til finanskrisen?

"Man fløj så højt, at man slet ikke kunne nå jorden. Nogle syntes, at det gik så godt - også herhjemme - at en finansminister i midten af 00'erne sagde, at Danmark er fantastisk rigt, og at vi - han har nok sagt det med et smil på læben - kan købe hele verden. Og hans videre budskab var: Bare brug los. Det skulle han aldrig have sagt. Det er reminiscensen af det, der er skyld i ulykken. "Det, der gik helt galt, var alle de mennesker, der var kommet ind i banksektoren, og alle de produkter, de kunne opfinde."

- Er det efter din mening mere en grådighedskrise?

"Det har det bestemt været for nogle. Men du uddanner også mange mennesker i handel, og bankerne har opslugt dem. Bankerne har overbudt hinanden for at få dem ansat. Du kunne sælge alle mulige - undskyld udtrykket - lorteprodukter til folk. Og det fik de gjort. "Min forklaring på, at det hele gik galt, er, at der var en alt for stor pengerigelighed."

- Hvis vi skal lære noget af krisen, hvad synes du så er det vigtigste at lære?

"At folk, der har en høj post, og det har en finansminister, aldrig skal komme og sige, at her går det skide godt. Bare brug los. Det har vist sig at være meget farligt."

- Hvad er det vigtigste, du selv har lært af krisen?

"Det er et svært spørgsmål. Men det er vel egentlig - i det omfang det kan lade sig gøre - at gå med livrem og seler. Jeg har altid haft et motto om at forsøge at drive min forretning uden at låne penge. Og det vil jeg også anbefale andre, så vidt de kan. Det er livsfarligt, sådan som alt virker i dag med bankerne."

Lars Thylander, bestyrelsesformand i ejendomsselskabet Thylander Gruppen

- Hvad var årsagen til finanskrisen?

"Grunden til, at det gik som det gjorde, var en farlig kombination af, at nogle banker og nogle af disse bankers kunder havde en risikoprofil, der var alt for vovet. En alt for høj grad af risikovillighed hos en bestemt type banker og en bestemt type kunder. Det var det, der gik galt. Og når så Finanstilsynet, der skal holde øje med bankerne, ikke varetager den opgave tilstrækkeligt, så går det helt galt."

- Hvis vi starter med bankerne, hvad gjorde de så forkert?

"Der var en udlånsivrighed hos de små og mellemstore banker, som tilsyneladende gerne ville rykke op i hierarkiet. De, der var små, ville gerne være mellemstore, og de, der var mellemstore, ville gerne være rigtig store. Når den ivrighed ender i en risikovillighed, der ligger ud over, hvad der er kommercielt forsvarligt, så skal det næsten gå galt.

- Hvis man ser på kunderne, hvad var der galt der?

"De var ikke rigtige ejendomsfolk. Det var i vid udstrækning nye aktører på markedet, som var lige så fartblinde som deres banker. Så det er to sider af samme sag. Kunderne og bankerne var partnere i en spekulationsforretning: at fast ejendom kommer til at stige i en uendelighed fra nu af og frem. Man kan ikke udråbe en af dem til at være skurken. De var lige gode om det."

- Du nævner også Finanstilsynet?

"Det er vel tilsynet, som skal tilse, at bankerne ikke havner i grøften. Deres primære svigt er, at de ikke har været i stand til at værdisætte aktiverne forsvarligt. Man må sige, at Finanstilsynet måske har været bedre til at administrere regler end til at vurdere de ejendomme, bankerne havde pant i."

- Synes du, at man er blevet klogere og har rettet op på tingene efter krisen?

"Det er en noget teoretisk tilgang til det. Der var masser af folk, der var lige så kloge i 2006, som de er nu, og de, der ikke var, bliver det nok ikke. Der var intet i de regler, der gjaldt dengang, som forhindrede banker og Finanstilsynet i at tænke sig godt om. Der er en stor mængde banker og ejendomsselskaber, som forstår at tænke sig om, og de har det fint. Det havde de dengang, og det har de i dag. Der er masser af banker og ejendomsselskaber, som ikke har spillet hele butikken op på alle mulige luftige ejendomsengagementer. Den offentlige debat om, hvorvidt der skal lovgives mere eller mindre på området, er jeg måske ikke den rette til at udtale mig om. Men jeg kan da se, at de, der har båret sig fornuftigt ad under de gamle regler, ikke har brug for nye regler."

# data[].attributes.attachment_link.description
Henning Kruse Petersen, tidl. bestyrelses-formand i Finansiel Stabilitet - Hvad var årsagen til finanskrisen? "Man kan ikke pege på en entydig årsag til, at det gik galt i Danmark. Men den ubalance, der opstod på bankernes bøger, ved at udlånene voksede dramatisk, mens indlånene stort set stod stille, og som udløste, at man trak betydelig likviditet fra de internationale markeder, var en hovedårsag.

# data[].attributes.attachment_link.description
Issuu is a digital publishing platform that makes it simple to publish magazines, catalogs, newspapers, books, and more online. Easily share your publications and get them in front of Issuu's millions of monthly readers. Title: Finanskrisen, Author: Alinea, Name: finanskrisen, Length: undefined pages, Page: 1, Published: 2015-06-16

# data[].attributes.attachment_link.description
Create a new document and edit with others at the same time -- from your computer, phone or tablet. Get stuff done with or without an internet connection. Use Docs to edit Word files. Free from Google.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Siden krisen i efteråret 2008 satte ind med enorm kraft og begyndte at sætte dybe spor i den globale økonomi, har Danmark forsøgt at afbøde de negative konsekvenser i flere omgange.

Seks bankpakker

Under den tidligere VK-regering blev det besluttet at indføre den såkaldte bankpakke 1, der stillede garanti for bankernes indlån. Det skete allerede i efteråret 2008 umiddelbart efter finanskrisens udbrud.

Det viste dog hurtigt ikke at være nok, så i 2009 blev bankpakke 2 - også kaldet Kreditpakken - vedtaget. Den havde til hensigt at overtage nødlidende banker.

Læs også: Den svage globale økonomi får eksperter til at advare om en ny finanskrise

Siden er ikke mindre end yderligere fire bankpakker blevet vedtaget. I november 2012 opgjorde den nuværende regering det foreløbige resultat af de første to bankpakker til et plus på 9,4 milliarder kroner.

Flere økonomer satte dog spørgsmålstegn ved den reelle effekt af bankpakkerne - blandt andet fordi man ikke havde inddraget skat i resultatopgørelsen.

Genopretningspakken og halvering af dagpengeperioden

Under forhandlingerne om en genopretningspakke, der ifølge den daværende VK-regering var højest nødvendig for Danmark, fordi krisen på daværende tidspunkt havde kostet statskassen 90 milliarder kroner, kom Dansk Folkeparti med et meget overraskende forslag.

De ville halvere dagpengeperioden fra fire til to år.

DF og Kristian Thulesen Dahl foreslog en halvering af dagpengeprioden, men har siden fortrudt. (Foto: Bo Amstrup © Scanpix)

De radikale stemte for reformen, og det betød, at der var stor sikkerhed for, at den ville overleve et valg. Siden er reformen dog blevet ændret fem gange, og tre nye ydelser har set dagens lys.

Med genopretningspakken blev det blandt andet også besluttet, at en aftale med forhøjelse af topskattegrænsen i 2011 skulle udskydes i tre år til 2014.

Tilbagetrækningsreformen

1. januar 2011 holdt daværende statsminister Lars Løkke Rasmussen (V) sin nytårstale fra Marienborg. Her løftede han sløret for en omfattende tilbagetrækningsreform, der blandt andet ville afskaffe efterlønnen for de danskere, der på daværende tidspunkt var under 45 år.

Indtil da havde Løkke afvist at ændre på efterlønsordningen.

DF og Kristian Thulesen Dahl foreslog en halvering af dagpengeprioden, men har siden fortrudt. (Foto: Keld Navntoft © Scanpix)

Forslaget blev efterfølgende forhandlet med Folketingets partier, og 13. maj 2011 offentliggjorde daværende finansminister Claus Hjort Frederiksen (V), at VK-regeringen, Dansk Folkeparti og Det Radikale Venstre havde indgået et forlig om at ændre efterlønnen.

Socialdemokraterne, SF og de radikale offentliggjorde et fælles regeringsgrundlag 3. oktober 2011, hvor tilbagetrækningsreformen blev accepteret af Socialdemokraterne og SF.

Vækstpakker

Danskerne er blevet præsenteret for en række vækstpakker, siden krisen satte ind. I august 2011 lancerede den daværende VK-regering en plan med overskriften "Holdbar Vækst". Her blev der brugt 10 milliarder kroner på boligmarkedet, investeringer og langtidsledige.

Den seneste vækstpakke blev præsenteret af statsminister Helle Thorning-Schmidt (S) i maj, hvor det store slagnummer var lavere PSO-afgifter for 5,8 mia. kr. frem mod 2020.

Vækstpakken 2014 indeholdt 89 initiativer og kostede ifølge regeringen 10 milliarder kroner.

# data[].attributes.attachment_link.title
OVERBLIK Sådan har Danmark forsøgt at løse den økonomiske krise

# data[].attributes.attachment_link.description
Siden krisen i efteråret 2008 satte ind med enorm kraft og begyndte at sætte dybe spor i den globale økonomi, har Danmark forsøgt at afbøde de negative konsekvenser i flere omgange. Under den tidligere VK-regering blev det besluttet at indføre den såkaldte bankpakke 1, der stillede garanti for bankernes indlån.

# data[].attributes.body
Artikkel om børskrakket i 1929
- Læs første linje under "Socialreformens vedtagelse"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den store danske socialreform fra 1933 blev vedtaget som en del af Kanslergadeforliget. Reformen samlede de mange eksisterende love og regler på det sociale område i fire love og forenklede administrationen af offentlige ydelser. Med Socialreformen blev kriterierne for at modtage sociale ydelser mere objektive og ensrettede. De gik dermed fra at minde om almisser til i højere grad at være baseret på rettighedsprincippet. Mange ser i dag socialreformen fra 1933 som en af grundstenene i opbyggelsen af velfærdsstaten.

Fra almisse til retsprincip

Indtil 1933 var sociallovgivningen et indviklet kludetæppe af love, der blev forvaltet forskelligt i de enkelte kommuner. Hvis man fik hjælp, kunne det medføre, at man mistede muligheden for at stemme eller andre rettigheder. De enkelte kommuner skulle vurdere, hvor meget socialhjælp en person havde brug for, og hvilke rettigheder han skulle give afkald på.

Socialreformen af 1933 indførte et rettighedsprincip, der betød, at hvis man opfyldte bestemte kriterier, skulle man have ret til at modtage fastsatte ydelser uden at miste nogle rettigheder. Man fik som borger således krav på ydelserne, hvis man opfyldte kriterierne. Desuden var ydelsernes størrelse fastsat efter objektive kriterier og ikke på subjektive skøn. Selvom hjælpen nu blev en rettighed, betød de objektive kriterier dog reel indkomstnedgang for nogle modtagere af hjælp.

Et andet væsentligt princip i reformen var hjælp til selvhjælp. Store dele af reformen byggede på forsikring, og ens ret til hjælp på disse områder var afhængig af, om man havde forsikret sig.

Med princippet om ret til fastsatte ydelser uden tab af rettigheder tog sociallovgivningen i Danmark et skridt i retning af nutidens velfærdsstat. Man havde nu fået krav på hjælp og skulle ikke længere gennem en ydmygende vurdering af, om man var tilstrækkeligt trængende.

Socialreformens fire love

Socialreformen bestod af fire love, hvoraf loven om offentlig forsorg og loven om folkeforsikring var de to, der fik størst betydning. Loven om offentlig forsorg erstattede fattigloven fra 1891, der var blevet redigeret mange gange. Inden for offentlig forsorg var reglerne blevet meget indviklede og blev tolket meget forskelligt i de forskellige kommuner, hvilket der, med loven om offentlig forsorg, blev lavet om på. Loven gjorde, at man ikke længere mistede rettigheder ved at modtage offentlig hjælp. Tidligere kunne man blandt andet miste sin mulighed for at stemme ved kommunalvalg. Nu kunne man kun miste sine rettigheder, hvis kommunens sociale udvalg mente, at ens nød var selvforskyldt, og det skete kun for en lille gruppe af befolkningen.

Loven om folkeforsikring indeholdt ikke meget nyt, men betød, at staten gav flere penge til sygekasserne, og at muligheden for at få hjælp fra sygekasser blev bestemt af ens indtægt. Ydelserne blev pristalsreguleret, hvilket i første omgang betød, at ydelserne faldt, men kort tid efter gik det den anden vej.

Loven om ulykkesforsikring gjorde, at arbejdsgiverne skulle forsikre de ansatte mod arbejdsulykker. Loven om arbejdsanvisning og arbejdsløshedsforsikring var allerede blevet vedtaget af de fire store partier: Socialdemokratiet, Radikale Venstre, Venstre og Konservative i 1932. Det var da blevet muligt at modtage dagpenge i 200 dage, hvorefter man var henvist til offentlig forsorg.

Der skete også en forenkling i selve administrationen af den offentlige støtte. Det blev nu kun den kommune, man boede i, der skulle tildele støtte, og dermed ikke længere også den kommune, hvor man tidligere havde boet, eller staten. Staten skulle nu kun sørge for at give penge til kommunerne. De enkelte instanser blev også samlet inden for kommunen, så man ikke skulle henvende sig mange forskellige steder for at få støtte.

Socialreformens vedtagelse

Siden 1929 havde Socialdemokratiet og De Radikale haft flertal i folketinget, men ikke i landstinget. Derfor skulle de indgå forlig med et parti fra oppositionen for at få vedtaget deres love, herunder socialreformen, som længe havde været på tegnebrættet for Socialdemokratiet.

Det store kriseforlig, Kanslergadeforliget, var et kompromis mellem Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre og Venstre. Det blev forhandlet på plads i slutningen af januar 1933. Som følge af de indrømmelser, Venstre fik ved Kanslergadeforliget, accepterede partiet at lade socialreformen passere gennem landstinget, ved at undlade at stemme. På denne måde var der flertal for forslaget, samtidig med at Venstre kunne undgå at tage ansvar for forslagets konsekvenser.

Socialreformens betydning

Under forhandlingerne om Socialreformen fik Venstre forhandlet sig frem til, at taksterne for de sociale ydelser skulle pristalsreguleres. Dette betød i første omgang en reel nedsættelse af taksterne. Derfor fik Socialreformen ikke stor betydning for de penge den enkelte fik udbetalt, lige da den blev indført, men pristalsreguleringen sikrede at taksterne ville stige i takt med prisudviklingen. Forenklingen af de sociale love betød imidlertid, at de sociale ydelser blev samlet, og at man kun skulle gå et sted hen for at få social hjælp. Det blev dermed mere overskueligt, hvor man kunne få de sociale ydelser, man nu havde ret til.

På det principielle plan betød socialreformen, at det blev mindre ydmygende at modtage social hjælp. Det havde ikke længere nogen betydning for ens rettigheder, og der var ikke længere tale om skøn, men om objektive krav og fastsatte takster.

Europa var i starten af 1930'erne ramt af økonomisk krise og stor arbejdsløshed. I lande som Tyskland og Italien formåede det politiske system ikke at håndtere krisen. Her fik yderligtgående politiske ledere stor opbakning, da man troede på, de kunne håndtere krisen bedre end de demokratiske politikere. I Danmark er Socialreformen og Kanslergadeforliget imidlertid et udtryk for det danske politiske systems evne til at tackle 1930'ernes krise indenfor det demokratiske politiske system.

# data[].attributes.attachment_link.description
Den store danske socialreform fra 1933 blev vedtaget som en del af Kanslergadeforliget. Reformen samlede de mange eksisterende love og regler på det sociale område i fire love og forenklede administrationen af offentlige ydelser. Med Socialreformen blev kriterierne for at modtage sociale ydelser mere objektive og ensrettede.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I løbet af de første ti år i 00'erne gik danskerne fra at have mange penge mellem hænderne til at skulle spare.

Det er blandt andet på grund af den økonomiske krise, der begyndte omkring 2008. Den bliver også kaldt finanskrisen og har gjort mange danskere arbejdsløse. Samtidig kommer der flere ældre mennesker i samfundet i forhold til antallet af yngre mennesker.

Når jeg bliver gammel

Fremtiden er langt væk - og lige nu er du udødelig - men en dag bliver du gammel. Hvordan ser samfundet og dit liv ud til den tid? Det kan være svært at spå om. Men ved at se klip og læse om at være gammel i fortiden og nutiden og se på forudsigelser om fremtiden bliver du rustet til at bygge din egen fremtid. Se først klipsamlingen 'Når jeg bliver gammel', hvor fem ældre fortælle om at være gammel i dag.

De arbejdsløse får dagpenge, og mange af de ældre er på efterløn eller pension. Samfundet skal altså forsørge flere mennesker end tidligere samtidig med, at der er færre penge at gøre godt med.

De forkælede generationer

Politikerne har allerede sendt velfærdsstaten på slankekur. Dagpengeperioden er blevet afkortet, og pensionsalderen og efterlønsalderen skal gradvist sættes op i fremtiden.

Nutidens ældre kan dog stadig gå på efterløn, når de er 60 år, og det er der mange, der benytter sig af. Den gennemsnitlige tilbagetrækningsalder lå nemlig på 61-62 år i 2009.

Samtidig er levealderen steget meget på bare et halvt århundrede. I 1960 var mænds middellevealder 70,3 år og kvinders var 74,1 år. I dag lyder tallene på henholdsvis 77,9 år for mænd og 81,9 år for kvinder.

Først yde, så nyde

Det betyder, at nutidens ældre har mange flere år at nyde livet i end tidligere generationer. Men det betyder også, at staten skal forsørge de ældre i mange flere år, hvor de til gengæld ikke yder noget for samfundet.

Faktisk er de ældre den gruppe i Danmark, der modtager den største del af de sociale ydelser. Det sker gennem pensioner, plejehjem, hjemmehjælp og andet.

Der er flere forslag til, hvordan vi kan få råd til at bevare velfærdsstaten. Blandt andet har politikerne foreslået, at vi alle sammen skal arbejde mere og arbejde i flere år. Det betyder, at dem der er unge i dag, nok først skal regne med at gå på pension som 70-årige.
Kilde: Tallene på tilbagetrækingsalder og middellevealder stammer fra Danmarks Statistik

# data[].attributes.attachment_link.description
I løbet af de første ti år i 00'erne gik danskerne fra at have mange penge mellem hænderne til at skulle spare. Det er blandt andet på grund af den økonomiske krise, der begyndte omkring 2008. Den bliver også kaldt finanskrisen og har gjort mange danskere arbejdsløse.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der blev indgået en del kriseforlig i 1930'erne. Adskillige med et politisk tungt og væsentligt indhold. Men det er forliget natten mellem den 29. og 30. januar 1933, der i historieskrivningen og i den almindelige bevidsthed er blevet stående som forliget med særlig symbolsk betydning.
Af: Niels Finn Christiansen Foredrag på Arbejdermuseet d. 30. januar 2013
Der blev indgået en del kriseforlig i 1930'erne. Adskillige med et politisk tungt og væsentligt indhold. Men det er forliget natten mellem den 29. og 30. januar 1933, der i historieskrivningen og i den almindelige bevidsthed er blevet stående som forliget med særlig symbolsk betydning. Det blev tilmed optaget i Brian Mikkelsens kanon over historiske begivenheder, som eleverne absolut skulle kende til. Det er der mange grunde til.

Forliget er let at huske på grund af dets navn, som det fik påhæftet af den forsmåede forligsdeltager, de konservatives leder John Christmas Møller, efter den gade, hvor Thorvald Staunings lejlighed dannede rammen om et i eftertidens øjne lidt pittoresk forhandlingsforløb og endeligt forlig. Men det huskes også let på grund af det tidsmæssige sammenfald med overdragelsen af magten i Tyskland til Hitler og nazisterne.

Forliget blev symbol på det danske parlamentariske demokratis evne og handlekraft til at gennemføre en effektiv krisepolitik, og på at landet ikke havde behov for stærke mænd af Hitlers eller Mussolinis type. Og når forligets aktuelt prægede konkrete indhold er glemt, huskes det, fordi det banede vejen for vedtagelsen af den store socialreform, som socialminister K.K. Steincke gennem fire år forgæves havde søgt flertal for at gennemføre. Reformen blev en af trædestenene på vejen mod velfærdsstaten.

På 80 års afstand kan nogle af de problemer, forhandlerne stod overfor, ganske rigtigt forekomme "banale", som der stod i manchetten til indbydelse til mødet, og de talstørrelser, som forliget opererede med, ligner i nutidens optik budgettet for en mindre kommune i provinsen. Men det var et vigtigt forlig.

Landet standede i våde. Store dele af det bærende erhverv, landbruget, nærmede sig et sammenbrud, arbejdsmarkedet var låst fast, og en stor-lock-out truede med at lamme væsentlige dele af industriproduktionen, og bygge- og anlægssektoren. Trods et komfortabelt flertal i Folketinget kunne den socialdemokratisk-radikale regering ikke uden videre gennemføre sin politik. Landstinget havde fortsat borgerligt flertal, og regeringen måtte derfor have mindst et af de to borgerlige partier, Venstre eller Det konservative Folkeparti med i et forlig. 1)

Den umiddelbare baggrund for det hele skal naturligvis søges i den økonomiske verdenskrise, der havde sit udspring i det amerikanske aktiemarkeds sammenbrud den "sorte tirsdag", d. 29. oktober 1929. Kriser var man for så vidt vant til. De var, som Marx og andre havde forudset, et tilbagevendende fænomen. Men denne blev af hidtil uset dybde og varighed. Den forplantede sig til en verdensomfattende depression, og den ramte alle de kapitalistiske kernelande, alvorligst USA og Tyskland. Den internationale handel blev på det nærmeste lammet, kapitalbevægelser stærkt hæmmet, produktionen faldt, mens arbejdsløsheden voksede eksplosivt. Den nåede i slutningen af 1932 op på ca. 30 mio. i den vestlige verden.

Hvert land vogtede nidkært egne interesser, lukkede sig inde med toldmure og kontrol med kapitalbevægelser. I 1931 ændredes det internationale betalingssystem dramatisk, da England forlod den såkaldte guldstandard, og en række lande, herunder Danmark, fulgte trop.

Internationalt begyndte krisen at lette noget fra 1933 blandt andet, fordi lagrene var tømt og de forskellige regeringer med USA og Tyskland i spidsen begyndte at føre en ekspansiv økonomisk politik. Men i USA skulle man helt frem til 1940, før produktionens omfang nåede niveauet fra 1929. 1930'ernes krise har indtil den nuværende fremstået som krisen frem for nogen, blandt andet også fordi den kunne tolkes som en sen udløber af de komplekse politisk-økonomiske problemer efter afslutningen af første verdenskrig, og fordi den i mange lande blev flettet sammen med krise i de politiske systemer - modsat Danmark. 2)

Krisen ramte Danmark med en vis forsinkelse i 1931. Indtil da havde dele af erhvervslivet faktisk profiteret af faldende priser på importerede råvarer, herunder korn til foder. Men herefter blev landbruget ramt af restriktioner på eksportmarkederne, og industrien blev på hjemmemarkedet mødt med øget konkurrence fra udenlandske varer. Arbejdsløsheden nåede i 1932 op på 32 % af de forsikrede, hvilket givetvis dækkede over et væsentligt højere tal af reelt underbeskæftigede, ikke mindst i landdistrikterne.

Udenrigsøkonomisk stod vi i en intrikat situation, helt afhængige af landsbrugseksporten til Storbritannien, mens importen var spredt over en del lande, dog med hovedvægt på den tyske nabo. Ét var landets økonomiske afhængighed, noget andet var den omvendte sikkerhedspolitisk stilling, hvor Danmark var fuldstændig afhængig af forholdet til Tyskland. Det var en situation, som måtte tages med i de krisepolitiske overvejelser.

Landbruget var endnu på dette tidspunkt som nævnt landets bærende erhverv. Det beskæftigede ganske vist kun 1/3 af de erhvervsaktive, men det stod for ca. ¾ af eksporten og dermed den valutaindtjening, der skulle muliggøre indkøb af råstoffer til industrien og færdigvarer til forbrugerne. Omkring 60 % af eksporten gik til Storbritannien, 20 % til Tyskland, resten til et bredt spektrum af lande. 1920erne havde været relativt gode tider for landbruget, og mange gårdmænd og større jordbesiddere havde investeret i nye avlsbygninger og forbedrede produktionsredskaber, til dels for lånte penge. Både samlet set og for den enkelte landmand var gælden vokset betragteligt.

Krisens virkninger var et massivt prisfald på landbrugets produkter og spærreforanstaltninger over for ganske bestemte eksportvarer. Der skete i løbet af tre år en halvering af produktionsværdien i landbruget. Resultatet var selvsagt, at landbrugernes indtægter blev kraftigt reduceret og dermed deres evne til at betale afdrag og renter på gælden.

Konsekvensen blev forudsigeligt nok en vældig forøgelse af antallet af tvangsauktioner, næsten en femdobling fra 1929 til 1932 med alt, hvad det indebar af familietragedier og tab af livsform for de berørte. Men også en politisk aktivisme for at fremprovokere indgreb fra regering og Rigsdag.

En hurtigt voksende utilfredshed i erhvervet førte allerede i 1930 til dannelsen af den udenomsparlamentariske bevægelse Landbrugernes Sammenslutning (LS). Dens medlemstal voksede i de følgende år næsten eksplosivt, og bevægelsen gennemførte en række spektakulære aktioner, der kulminerede i 1935 med et stort bondetog til kongen. Landbrugets miserable udvikling affødte pres på det politiske system og navnlig på partiet Venstre fra landbrugerne, fra landboforeninger, husmandsforeninger og ikke mindst fra LS, hvis systemkritiske elementer manifesterede sig ganske højrøstet. Dele af bevægelsen nærmede sig i anden halvdel af 30'erne nazismen. 3)

Den internationale arbejdsløshed forplantede sig gradvis til Danmark og kulminerede i 1932 med ca. 32 % i årsgennemsnit. I vintermånederne nåede den væsentlig højere, næsten 50 %, især i bygge- og anlægssektoren. På arbejdsmarkedet lykkedes det i 1931 med Forligsmandens mellemkomst at få vedtaget en overenskomstfornyelse med en beskeden lønnedgang. Dog kastede skotøjsarbejderne sig ud i en tre måneder lang konflikt, vel at mærke uden støtte fra DSF men med aktiv støtte fra et stadigt mere offensivt kommunistisk parti.

Herfra mødte man allerede fra slutningen af 20'erne krisen og den voksende arbejdsløshed med forsøg på at organisere de arbejdsløse og samle mange af dem i det såkaldte arbejdsløsetog, der drog gennem Danmark for ad den vej at lægge pres på de faglige organisationer og især politikerne på Rigsdagen. I disse år rekrutterede DKP helt overvejende blandt de arbejdsløse og på ganske få større arbejdspladser.

Krisepolitik
Regering og Rigsdag var under et voldsomt pres fra de to bærende sociale klasser og deres organisationer, landmænd og arbejdere, for at gøre noget. Men hvilke instrumenter havde det politiske system til rådighed? De økonomiske teorier befandt sig i et vadested.

Den klassiske økonomiske tænkning, liberalismen, havde hidtil hævdet, at man i kriser blot skulle lade økonomien og markederne i fred, lade krisen rase ud, så ville økonomien finde tilbage til en ny balance og harmoni mellem produktionsfaktorerne og mellem udbud og efterspørgsel af varer, kapital og arbejdskraft. Den tankegang var allerede under første verdenskrig sat ud af spillet, da stort set alle regeringer gennemførte omfattende reguleringer og indgreb i de økonomiske mekanismer. Det skabte samtidig et erfaringsgrundlag og beredskab hos de politiske beslutningstagere, i embedsapparatet og i organisationssystemet, som kunne sættes i værk under en krise som den i 30'erne.

På det teoretiske niveau skete der i 1920erne og begyndelsen af 30erne et opbrud fra den klassiske liberalisme, og her hørte økonomer i de nordiske lande til blandt pionererne. De markerede sig internationalt i den såkaldte Stockholm-skole med navne som Knuth Wicksell, Gunnar Myrdal og Bertil Ohlin.

Herhjemme var det økonomer som Frederik Zeuthen og Jørgen Pedersen og især Jens Warming, der i slutningen af 1920'erne udviklede teorien om den såkaldte multiplikatoreffekt, dvs. en antagelse af nogle brede og langsigtede virkninger af politisk-økonomiske indgreb for at fremme beskæftigelse, efterspørgsel og økonomisk udvikling.

I mange henseender foregreb disse nordiske økonomer de teoridannelser, som blev sammenfattet af den britiske økonom John Maynard Keynes i hans epokegørende værk fra 1936 The General Theory of Employment, Interest and Money, og Keynes anerkendte loyalt sin gæld til Warmings teori. 4) Keynes' værk blev jo i mange henseender bibelen for økonomisk politik i den vestlige verden i de følgende 40-50 år. Men her i Danmark kunne politikerne i første omgang klare sig med mindre ambitiøse, men ganske (snus)fornuftige ideer og planer.

Da socialdemokraterne stod foran at skulle danne sin første regering udformede man i 1923 et regeringsprogram, der blandt andet rummede en ganske enkel idé om, hvorledes man kunne imødegå eventuelle kriser. Det kunne man ved at iværksætte offentlige arbejder og derved, som det hed, "bidrage til opretholdelse af arbejdernes hjem" og undgå de nødvendige udbetalinger af understøttelse til de arbejdsløse. 5)

Det var en slags basal keynesianisme før Keynes, og der blev faktisk i de følgende år iværksat store offentlige anlægsarbejder: broerne over Lillebælt og Storstrømmen, udbygning af jernbanenettet og etablering af S-banen i København. Da disse arbejder bidrog til at binde landet sammen var der i det store og hele politisk enighed om dem.

Det skete i et årti, 1920'erne, som ellers var kendetegnet af en kamp om magten i Danmark mellem de to store kombattanter, Venstre og Socialdemokratiet, mellem liberalisme og socialdemokratisme, mellem land og by og mellem bonde og arbejder. Magtbalancen var i en årrække usikker, ikke mindst fordi de borgerlige fortsat beherskede Landstinget, og stemmer fra mindst et af de to partier var påkrævet for at få vedtaget en lov. Men krisens gennemslag og krisepolitikken bidrog væsentligt til, at socialdemokraterne etablerede sig som landets ledende parti i mange årtier derefter i god samklang med Det radikale Venstre.

Krisen indebar på længere sigt, at alle parter måtte gradbøje deres principgrundlag - Venstre mest afgørende, da partiet under svære kvaler blev tvunget til at forlade deres stålsatte tro på liberalismen. Modsat blev socialdemokraterne i samklang med universitetsøkonomerne bestyrket i deres ideer om efterspørgslens betydning for en vej ud af krisen. Og det kom til at præge den krisepolitik og de kriseforlig, der blev iværksat fra 1931. Krisepolitikken havde også rod i de erfaringerne, man havde gjort under første verdenskrig, hvor krigsøkonomien repræsenterede en indhegning af markedskræfterne og lancerede ideen om statsmagten som en rationel aktør i netop reguleringen af markedet.

I 1931 lagde Det konservative Folkeparti stemmer til et kriseforlig, der rummede en lettelse af ejendomsskatterne, hjælp til afdrag på landbrugets gældbyrde samt ekstraordinær hjælp til de arbejdsløse. Finansieringen fandt man i en forøgelse af de indirekte skatter. Her lagde man den linje, der blev retningsgivende for de senere forlig: en afbalancering af hensynene til de to hårdest ramte samfundsgrupper, landmændene og arbejderne.

Endnu på dette tidspunkt var forventningen, at krisen ville blive kortvarig og indgrebene midlertidige. Men allerede i eftersommeren 31 kom det næste slag, da England devaluerede og suspenderede guldindløseligheden. De øvrige nordiske lande gjorde umiddelbart det samme, og efter nogle dages famlen måtte Danmark følge trop med tilsvarende indgreb, idet man samtidig besluttede at introducere et mere potent instrument til værn om valutaen.

Det blev i 1932 til et af krisepolitikkens mest bemærkelsesværdige og magtfulde instrumenter, Valutacentralen. Den blev paradoksalt nok til på initiativ fra liberalismens bannerfører par excellence, Madsen Mygdal, og den fik myndighed til at styre erhvervenes valutaforbrug især vedrørende importen. Valutacentralen fik et langt liv og blev, som det skulle vise sig et vigtigt redskab til styring af den økonomiske politik, og som en sideeffekt rugekasse for de følgende årtiers mest fremtrædende økonomer, embedsmænd og (socialdemokratiske) ministre. "Psykopatklubben", som Erik Ib Schmidt døbte den i sine erindringer. Her foregik der en teoriopsamling og idéudveksling med inspiration fra den internationale litteratur og debat. 6)

Igen i juni 1932 måtte man gennemføre kriseforanstaltninger for landbrug og arbejdsløse, denne gang med Venstre som deltager i forliget. Et valg til Landstinget i september indfriede ikke regeringens ønske om at vinde flertal. Stauning ønskede herefter en afklaring af den politiske stilling og udskrev valg til Folketinget til midten af november. Det gav kun få forskydninger; dog mistede Venstre fem mandater og indledte hermed en langvarig nedtur, der kulminerede ved valget i 1935. Mere om det senere.

Selve forliget
Omkring årsskiftet 1932/33 spidsede krisen til. Arbejdsløsheden voksede eksplosivt og landbruget skærpede kravene til devaluering og rentesænkning for at muliggøre gældskonvertering; yderligere krævede man lettelse af ejendomsskatterne; dertil kom ønsker om opkøb og destruktion af kvæg. Alt sammen sigtede på at genskabe rentabilitet i landbrugsproduktionen, vel at mærke gennem statslig intervention.

Det var ønsker, som blev fremført af landbrugets officielle organisationer, men som også blev krævet særdeles højlydt fra LS. Her havde man for længst havde lagt landbrugets traditionelle liberalisme på hylden. Til landbrugets problemer føjede sig nu endnu et element, der bidrog til at fremskynde og dramatisere forhandlingerne: en trussel fra Dansk Arbejdsgiverforening om at iværksætte en stor-lockout fra den 1. februar, og det blev nok den faktor, der umiddelbart fremkaldte forliget. Arbejdsgiverne havde opsagt samtlige udløbende overenskomster og fremsat krav om 20 % lønreduktion, hvilket De samvirkende Fagforbund (DsF) kategorisk afviste.

Den fastlåste forhandlingssituation fik d. 27. januar forligsmanden til at meddele, at han fandt det formålsløst at fremsætte et mæglingsforslag. Men med næsten halvdelen af de organiserede arbejdere i en ledighedssituation var en konflikt ikke ligefrem, hvad DsF eller Socialdemokratiet satsede på.

Den 28. januar fremsatte regeringen et lovforslag, som forbød arbejdsgiverne at iværksætte lock-outen, forlængede de gældende overenskomster i et år og desuden udstedte et generelt strejke- og lockout forbud i samme periode. Samme dag søgte Venstre kontakt med regeringen, og i Folketinget lod Venstre forstå, at man kunne være med til at afværge lockouten, såfremt landbrugets krav blev opfyldt.

Samtidig lod Venstre forstå, at det ikke gjorde dem noget, hvis de konservative ikke blev indbudt til forhandlingerne. Der herskede iskold luft mellem de to borgerlige partier, siden de konservative i 1929 i realiteten havde medvirket til at styrte regeringen Madsen Mygdal.

Det hele endte så i med de velkendte forhandlinger i 18 timer i Kanslergade på Østerbro mellem regeringens ledende ministre og repræsentanter for Venstre. Det blev et forløb "rigt på dramatiske optrin", som den radikale Bertel Dahlgaard senere berettede, med det lige så kendte forhandlingssammenbrud ud på natten, et sammenbrud som Stauning ikke ville acceptere, og som han fik afværget ved at sende sin samlever, Augusta Eriksen ned i en mørk kælder efter husets sidste flaske whisky. De gode dråber opløste den fastlåste situation og sent på natten mellem den 29. og 30. januar kom forliget i hus. 7)

Forliget blev ganske omfattende. Mest presserende var det at få afværget lock-outen, og det skete ved et tilsagn fra Venstre om ikke at stemme imod et regerings indgreb i Landstinget. Madsen Mygdal måtte bøje sig og fravige sin mangeårige kamp mod "fagforeningstyranniet". Loven om forlængelse af overenskomsterne blev det første lovindgreb overhovedet i en konfliktsituation på arbejdsmarkedet. Men som bekendt langt fra det sidste.

Hverken i 30'erne eller senere. Udsættelsen af lock-outen med et år indebar en forlængelse af de gældende løntariffer, en slags kompensation for de prisforhøjelser, som var resultatet af et andet element i forliget, nemlig den devaluering af kronen, som havde været et af landbrugets hovedkrav. Forliget rummede yderligere en del sociale foranstaltninger rettet til de dårligst stillede arbejderfamilier, og det imødekom på alle væsentlige punkter Venstres krav til lettelse af landbrugernes social-økonomiske stilling. I de følgende måneder udarbejdedes og vedtoges konkrete lovforslag på alle disse områder.

For eftertiden står åbningen for gennemførelse af socialreformen imidlertid nok som den væsentligste og mest langtrækkende delaftale. Den blev mulig, ikke fordi Venstre elskede reformen eller blot stemte for den. Men fordi partiet som et led i det for landbruget nødvendige forlig accepterede at undlade at stemme i Landstinget, hvorefter socialdemokrater og radikale kunne stemme reformen igennem.

Socialreformen havde været længe undervejs. I virkeligheden helt fra 1920, da Steincke i sin berømte bog "Fremtidens Forsørgelsesvæsen" formulerede ikke alene de grundlæggende principper bag en reform, men også et detaljeret lovforslag, eller rettere forslag til de fire love, som reformen indeholdt: 1. lov om arbejdsanvisning og arbejdsløshedsunderstøttelse, som blev vedtaget allerede i 1931 i forbindelse med kriseforliget med de konservative; 2. lov om folkeforsikring, som gjorde medlemskab af en sygekasse nærmest obligatorisk, hvis man skulle have ret til sociale ydelser; 3. lov om ulykkesforsikring og 4. lov om offentlig forsorg.

Denne sidste var så afgjort den vigtigste og mest banebrydende. Den afløste fattigloven fra 1891 og loven om hjælpekasser fra 1907, og det er her retsprincippet fastlægges til afløsning af det hidtidige skønsprincip; dvs. at der nu skulle gælde faste takster til de sociale klienter frem for det hidtidige almisseprincip og skøn hos den lokale sognerådsformand eller kommunalbestyrelse. Hvor tab af de borgerlige rettigheder, herunder stemmeret, hidtil havde været reglen ved tildeling af socialhjælp, blev det nu undtagelsen, en undtagelse, der dog levede videre helt frem til 1961.

Endelig skulle der i hver kommune og sogn oprettes et socialudvalg, der fastlagde den lokale praksis. Modsat Steinckes oprindelige ideer tildeltes de private filantropiske foreninger en central placering inden for forsorgen.

På længere sigt betød socialreformen, at den socialpolitiske praksis blev mere ensartet ud over landet, og at professionelle socialarbejdere efterhånden fik en fremtrædende plads i det lokale embedsværk, især i de store bykommuner. Som Søren Kolstrup skriver i Dansk Velfærdshistorie betød loven om offentlig forsorg "fremskridt for flertallet af fattige, men brændemærkning af et fåtal der fortsat blev underkastet fattighjælpens traditionelle retsvirkninger".

På dette felt kom Danmark til at udgøre et "særtilfælde" blandt de nordiske og en række vesteuropæiske lande, som langt tidligere fjernede de negative retsvirkninger. 8)

Socialreformen blev ikke desto mindre et vældigt fremskridt både for de egentlige fattige og for de mange, der under krisen blev arbejdsløse eller mistede livsgrundlaget ved tvangsauktion eller fallit. Her blev der spændt et sikkerhedsnet, stærkere end man kendte det i andre lande.

Kanslergadeforliget og vedtagelsen af socialreformen har, som nævnt, fået en fortjent fremtrædende placering i det 20 århundredes Danmarks historie, men også i den historie om de nordiske landes særudvikling, som vi selv ynder at fortælle, og som allerede fra midten af 1930erne blev til en fortælling om den særlige nordiske model i den store omverdens optik. Det var kompromis'erne mellem de bærende klasser, bønder og arbejdere, den såkaldte rød-grønne alliance der faldt i øjnene.

Det er da også rigtigt, at Kanslergadeforliget fik paralleller i Sverige ("Kohandlen" mellem Socialdemokratiet og Bondeförbundet i 1934) og Norge ("kriseforliket" mellem Arbeiderpartiet og Bondepartiet 1935) og noget senere tilsvarende i Island og Finland. Forligene og det effektive parlamentariske demokrati fik Danmark og de øvrige nordiske lande til at fremstå som en stærk kontrast til hovedtendensen på det europæiske kontinent med etableringen af stadig flere autoritære eller direkte fascistisk/nazistiske regimer.

Den nordiske paralleludvikling var ikke et tilfælde. Den havde lange rødder i et samarbejde om tværnationale lovgivningsinitiativer, med bl.a. en næsten identisk ægteskabslovgivning i begyndelsen af 1920erne. Fra 1919 mødtes de nordiske socialministre regelmæssigt til gensidig orientering, inspiration og tillige med et islæt af konkurrence om førerpladsen i sociallovgivningen.

I 1932 formaliserede de nordiske arbejderbevægelser deres samarbejde i den nordiske samarbejdskomité, SAMAK, der helt til vore dage har spillet en rolle som afsæt for politikudvikling i de nordiske lande. 9)

Et af de mest bemærkelsesværdige fællestræk ved de nordiske arbejderbevægelser var den næsten samtidige ny-orientering, hvor socialdemokratierne transformerede sig fra at være klassepartier baseret primært på arbejderklasserne til at fremstå som klasse- og folkepartier. Det var begyndt med det svenske socialdemokratis adoption omkring 1930 af det oprindeligt konservative begreb om Sverige som et "folkhem", og det danske parti fulgte linjen op, da det i 1934 vedtog manifestet "Danmark for Folket", som i alt væsentligt var formuleret af Stauning. Her hed det blandt andet:

"Nu er det Tid. Ikke til fantastiske Eksperimenter og lovløse Handlinger, ikke til Trusler og Forsøg paa at nedbryde et ordnet Samfund, men det er Tid til at skabe det Folke-Fællesskab, der vender sig mod Lovløsheden og sætter sig hele Samfundets opbygning som Maal for den nærmeste Fremtids Arbejde. Arbejderklassen naaede vidt frem i Kraft af Solidaritet og Sammenhold, men hele Folket bør være med, naar de, der forstaar Produktionens Betydning samler sig om Tidens Gerning."

Og manifestet sluttede: "Vi er Smaafolk i Danmark, men der er Vilje, Arbejdsmod og Fremdrift i Folket, og det skal ogsaa ses paa det politiske Arbejde. Frem til Dagens Gerning. For Hjem og Børn, for Folk og Land. Danmark for Folket." 10)

Bag de højstemte ord gemte sig også en forsoning med det nationale og de danske folkelige traditioner. Kanslergadeforliget havde vist, hvad man kunne udrette i praksis til gavn for folket. Nu handlede det også om ikke at overlade det nationale og det folkelige til de mere skumle kræfter, der rumsterede på den konservative og nazistiske højrefløj. Kerne begreberne i nazismen var jo netop Volk, völkisch, og Volksgemeinschaft. Dem var der ingen grund til at forære de danske nazister.

"Danmark for Folket" udstak imidlertid også en strategi for national overlevelse i en forventet langvarig krise. Midlet hertil skulle være en socialistisk inspireret planøkonomi i demokratisk regi og med en meget aktiv statsmagt. Appellen til den brede befolkning handlede om at sikre vælgermæssig tilslutning til denne strategi og til det, der lurede lidt ude i fremtiden, nemlig en grundlovsændring. Den blev lykkeligvis ikke til noget.

Appellen til folkefællesskabet viste sig effektiv. Ved folketingsvalget i 1935 - med det berømte slogan "Stauning eller Kaos" - opnåede Socialdemokratiet godt 45 % af stemmerne, flere end nogensinde før eller siden. Venstre derimod måtte se sig reduceret med 10 mandater. Det var et valg, der i mange årtier frem gravlagde landbrugsliberalismen og for lang tid sikrede Socialdemokratiets position som dynamisk drivkraft i det danske samfund - når vi vel at mærke ser bort fra besættelsestiden.

I kølvandet på kanslergadeforliget og gennemførelsen af socialreformen tilegnede Hartvig Frisch i 1933 sin store bog "Pest over Europa" Thorvald Stauning i anledning af dennes 60 års dag. Her skrev Frisch i det berømte og hyppigt citerede "Nordiske Forord" en hyldest til det demokratiske Norden, hvor det blandt andet hed:

"Nu er Lejligheden inde til for os at vise, at der er Knogler og Marv i det nordiske Demokrati. Det var Bønderne i Norden, der førte Parlamentarismen til Sejr og skabte det politiske Demokrati - den Ære er deres. Det er Arbejderbevægelsen, der har bygget videre paa dette Grundlag og støbt Fundamenterne til det sociale Demokrati. Bygningen er ikke rejst endnu, og der er haardt Arbejde nok for den kommende Generation, men Fundamenterne er støbt, og enhver nordisk Arbejder og Bonde, Haandværker og Funktionær, Aandsarbejder og Kunstner har Grund til at værne og forsvare den Indsats, der her er gjort, mod ethvert Forsøg paa at indføre Diktatur og Voldsmetoder, hvad enten de kommer fra Øst eller fra Syd." 11)

Demokrati og social tryghed som det bedste værn mod politisk-ideologisk ekstremisme på venstre- og højrefløj blev en bærende søjle i dansk politik i de følgende mange årtier.

Noter:
1) Den politiske og økonomiske baggrund for septemberforliget er grundigt behandlet af Henrik Nissen i Søren Mørch (red.): Danmarks Historie, bind 7. Tiden 1914-1945. København (Gyldendal) 1988, s. 240-297. Se desuden Vagn Dybdal m.fl.: Krise I Danmark. Strukturændringer og krisepolitik I 1930'erne. København (Berlingske Forlag) 1975.
2) Eric Hobsbawm: Age of Extremes. The Short Twentieth Century 1914-1991. London 1994 (Abacus), s. 85-141. (Dansk oversættelse 1997).
3) Torben Ankjærgaard: Småborgerskab og krise. En analyse af LS's samfundsopfattelse i 1930'erne. In: Historievidenskab 13-14, 1978, s. 123-49.
4) Niels Henrik Topp: Udviklingen i de finanspolitiske ideer i Danmark 1930-1945. København (xx) 1987.
5) "Odense-programmet". Arbejdsprogram vedtaget på Socialdemokratiets kongres i 1923. Trykt i Claus Bryld: Det danske socialdemokrati og revisionismen. Bind 2, 1914-1930'erne. Århus (GMT) 1976, s. 166-68.
6) Erik Ib Schmidt: Fra psykopatklubben: erindringer og optegnelser. København (Gyldendal) 1993.
7) Henning Grelle: Thorvald Stauning. Demokrati eller kaos. En biografi. København (Jyllands- Postens Forlag) 2008, s. 333-43.
8) Søren Kolstrup: Fra fattiglov til forsorgslov. I: Jørn Henrik Petersen, Klaus Petersen og Niels Finn Christiansen (red.):Mellem skøn og ret. Dansk velfærdshistorie, bind 2 1898-1933. Odense (Syddansk Universitetsforlag), s. 229-33.
9) Klaus Petersen: Constructing Nordic Welfare? Nordic Social Political Cooperation 1919-1955. I: Niels Finn Christiansen m.fl.(red.): The Nordic Model of Welfare - A Historical Reappraisal. Copenhagen (Museum Tusculanums Forlag 2006), s. 67-98.
10) Danmark for Folket er optrykt i Claus Bryld anf. arb. s. 169-91.
11) Hartvig Frisch: Pest over Europa. Bolschevisme - Fascisme - Nazisme. København (Henrik Koppels Forlag) 1933, s. 9.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kanslergadeforliget d. 30. januar 1933 | Arbejdermuseet

# data[].attributes.attachment_link.description
Der blev indgået en del kriseforlig i 1930'erne. Adskillige med et politisk tungt og væsentligt indhold. Men det er forliget natten mellem den 29. og 30. januar 1933, der i historieskrivningen og i den almindelige bevidsthed er blevet stående som forliget med særlig symbolsk betydning. Af: Niels Finn Christiansen Foredrag på Arbejdermuseet d.

# data[].attributes.body
Artikel om seneste finanskrise

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Da finanskrisen begyndte at rulle, var mange hurtige til at erklære det for markedsøkonomiens og kapitalismens undergang. Men nu tyder mere og mere på, at det om noget kan blive den allestedsnærværende, almægtige velfærdsstat, der kommer i livsfarlig bølgegang. For mange lande er det nemlig ikke så meget glansbilledet af den skandinaviske velfærdsstat, der er idealet, som det er den græske tragedie, der er fremtidsudsigterne.

Krisen er i vores nærhed for øjeblikket mest synlig i lande som Grækenland, Spanien, Portugal og Italien samt Storbritannien - men den er også synlig herhjemme, hvor den regering, der for få år siden lavede sjov med, at vi snart var så rige, at vi havde "råd til at købe hele verden", nu står over for et historisk højt offentligt forbrug, et rekordstort budgetunderskud, et af verdens højeste skatteniveauer og behov for ny gældsætning af fremtidens skatteborgere. Alle steder giver man finanskrisen og konjunkturerne skylden, men det er lidt som at give sneen skylden for, at det bliver vinter.

Langt de fleste vestlige lande har derfor udgiftsniveauer og arbejdsmarkedspolitikker, der er lagt fast i de 'gode år' (fra begyndelsen af 1990erne til ca. 2007), hvor babyboom-generationen arbejdede derudaf, og hvor man forgyldte middelklassen med offentlige serviceydelser, børnepasning, orlovsordninger, efterløn, tidlig pension, gratis behandling af selvpåførte livsstilssygdomme, o.s.v. Politikker som i mange tilfælde fratager borgerne for ansvaret for egne beslutninger og belønner dem for at arbejde mindre.

Men som kommission efter kommission, vismænd efter vismænd har påpeget, holder de samme muligheder ikke, når demografien ændrer sig. Den bedste illustration af, hvordan den førte politik er ude af trit med udviklingen, er det p.t. hårdest ramte vestlige land - Grækenland. En lang række græske regeringer - af forskellig politisk observans - har øget de offentlige udgifter dramatisk og finansieret disse gennem låntagning. Den samlede statsgæld svarer nu til 113 pct. af bruttonationalproduktet (BNP). Budgetunderskuddet i 2009 var på ikke mindre end 12,7 pct. af BNP.

Det er sket, fordi man allerede har oplevet, hvad forskerne forudser vil ske herhjemme og i andre vestlige lande: Den græske fødselsrate har været faldende, så der nu kun fødes lidt mere end halvt så mange børn, som der skal til for at opretholde befolkningens størrelse, og med den konsekvens at grækernes gennemsnitsalder har været støt stigende, så befolkningsandelen på over 65 år er steget fra 11 pct. i 1970 til knap 25 pct. i dag og med udsigt til at nå ca. 33 pct. indenfor de næste fire årtier. Græske politikere har gennem deres socialpolitik samtidig opmuntret grækerne til at arbejde mindre, således at det kun er ca. 40 pct. af de 55-65 årige, der arbejder - mens det er 10 procentpoint flere i EU som gennemsnit og hele 20 procentpoint flere i USA, og konsekvensen er en eksplosion i overførselsindkomsterne. For at dække det har grækerne allerede hævet skatterne markant: Indkomstbeskatningen af gennemsnitslønmodtageren er en af de højeste i Vesten (42 pct.) og højere end både OECD-gennemsnittet (37 pct.) og USA (30 pct.). "Ikke så mærkeligt, at så mange grækere finder det mere profitabelt at trække sig tilbage eller flygte fra skatterne", som den amerikanske økonom Steven Malanga skrev for nylig.

Men Desmond Lachman fra tænketanken American Enterprise Institute anslog for nylig, at det vil kræve nedskæringer og/eller skatteforhøjelser svarende til mindst 10 pct. af BNP blot at undgå en statsbankerot - men uden at rette op på det egentlige problem. Hele 2/3 af Grækenlands statsgæld ejes af udlandet, og har de ikke tiltro til, at grækerne kan og vil betale i længden, er landet statsbankerot. Griber EU ind, vil det få andre lande til at opføre sig lige så uansvarligt som grækerne, og gør man ikke, kan det sætte en domino-effekt i gang, der kan ende med opløsningen af euroen og måske af EU.

Lyder det alt sammen lidt foruroligende bekendt? Alting har sin tid. Den nuværende udvikling kan meget vel vise, at velfærdsstaten måske var et luksusgode, man til nød kunne have råd til i en årrække, men at den nu er en anakronisme - med fare for at blive en græsk tragedie.

# data[].attributes.attachment_link.description
Da finanskrisen begyndte at rulle, var mange hurtige til at erklære det for markedsøkonomiens og kapitalismens undergang. Men nu tyder mere og mere på, at det om noget kan blive den allestedsnærværende, almægtige velfærdsstat, der kommer i livsfarlig bølgegang.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Året er 2030. OECD har netop udsendt rapporten 'Jobs, Growth and Sustainability', som vurderer den økonomiske udvikling i den godt 20-årige periode, der er forløbet siden den såkaldte finanskrise. Baggrunden for rapporten er den meget uensartede udvikling, der har været i OECD-området igennem en længere årrække. Hvad er årsagen til de markante forskelle mellem succeslande og kriselande? spørges der i rapporten. En række succeslande - heriblandt Danmark - har nemlig haft en ganske gunstig økonomisk udvikling, mens kriselandene har været hårdt ramt af strukturel lav vækst, høj arbejdsløshed og stort pres på de offentlige finanser.

Kombinationen af manglende reformer til at håndtere demografiske forandringer og finanskrisen viser sig at have været en farlig cocktail for mange lande. Men OECD fremhæver flere forhold, som har været afgørende for de lande, der efter en relativ kort årrække kom ud af finanskrisen og i de senere år har haft en meget gunstig udvikling.

Succeskriteriet er først og fremmest, om pensions- og tilbagetrækningsreformer er blevet gennemført i tide og har skabt grundlag for en stabil udvikling i de offentlige finanser.

Forskel på velfærd

Mens kriselandene derimod har ligget underdrejet pga. manglende politisk handlekraft, lav vækst og deraf følgende høje arbejdsløshed, har man i succeslandene haft lav ledighed ikke mindst pga. markante forbedringer i uddannelsessystemet. Det har været grundlaget for store produktivitetsstigninger, som har skabt fornyet dynamik.

Rapporten indeholder en interessant diskussion af udviklingen i indretningen af velfærdssamfund. Det fremgår tydeligt, at landene langt fra har fulgt det samme spor. Der er fortsat store forskelle i indretningen af velfærdssamfund. Der kan ikke påvises nogen konvergens, så alle samfund kommer til at ligne hinanden mere og mere, både hvad angår omfang og indretning af velfærdsordninger.

Forskellen mellem f.eks. USA på den ene side og de skandinaviske lande på den anden side er her i 2030 lige så påfaldende, som den var i 2010, 1990 og 1970. De skandinaviske lande skiller sig fortsat ud som lande med veludviklede velfærdssamfund og relativt lige levevilkår.

Frygten for, at globaliseringen skulle presse alle lande til at vælge den samme løsning, har med andre ord vist sig at være ubegrundet. Konkurrenceevne har mange dimensioner, og der er således ikke kun én model, der skaber vindere i en meget global økonomi.

Afgørende for de skandinaviske landes position - og dermed også for Danmark - har været en række succesfulde reformer gennem 10'erne. Her 10-15 år senere viser de tydeligt deres effekt. Der er blevet satset på øget uddannelsesniveau, på at løfte det faglige niveau i grundskolen, på erhvervsuddannelserne og de videregående uddannelser. En markant stigning i det gennemsnitlige kvalifikationsniveau har været afgørende for en markant forbedring af produktivitet og beskæftigelse.

En reduktion af den uddannelsesmæssige restgruppe har også været en væsentlig årsag til, at man har kunnet fastholde en relativ lige indkomstfordeling. Disse forhold er også hovedårsagen til, at der er sket en markant reduktion i antallet af personer i den erhvervsaktive alder, der er afhængige af offentlige overførsler, og det har i høj grad aflastet de offentlige finanser.

60-årige arbejder stadig

Ændringerne i uddannelsessektoren og på arbejdsmarkedet har været afgørende for, at de skandinaviske lande fortsat har nogle af de højeste beskæftigelsesfrekvenser i verden. I den sammenhæng er det meget interessant at notere, at beskæftigelsesandelen også er meget høj for de plus 60-årige. Reformer for at styrke arbejdsudbud via senere tilbagetrækning er omsat til højere beskæftigelse. I takt med stigningen i pensionsalderen er der således sket en tilsvarende stigning i erhvervsdeltagelsen. En medvirkende årsag er udviklingen af den 'fleksible tilbagetrækningsmodel', der giver den enkelte meget bedre mulighed for at tilpasse sin samlede arbejdstid og dens fordeling hen over året, så den matcher alder og familiesituation.

Forebyggelse

De skandinaviske velfærdssamfund har fra 2010-2030 spillet en stadig mere aktiv rolle på en række områder - særligt på de uddannelses- og sundhedsmæssige. Man koncentrerer sig i større udstrækning om at skabe grundlaget for gode beskæftigelses- og levevilkår frem for at reparere på problemer.

Det er en medvirkende årsag til, at velfærdssamfundets grundlæggende mål har kunnet nås, selv om udgiftsniveauet i forhold til BNP i dag er lidt lavere end for et par tiår siden. Fokus er på det offentlige ansvar for at sikre, at alle er omfattet af en rimelig social sikring og har adgang til central velfærd som uddannelse og sundhed, for det er grundlaget for at være i beskæftigelse med en rimelig løn.

# data[].attributes.attachment_link.description
Året er 2030. OECD har netop udsendt rapporten 'Jobs, Growth and Sustainability', som vurderer den økonomiske udvikling i den godt 20-årige periode, der er forløbet siden den såkaldte finanskrise. Baggrunden for rapporten er den meget uensartede udvikling, der har været i OECD-området igennem en længere årrække.