# data[].attributes.body
Det var den tiden på året då det blivit lite kyligare om mornarna. Solens stålar värmer marken och ger den där mystiska dimman som gör att det känns som att gå inne i en bärnsten. Det kanske är de lysande färgerna på löven som visar upp hela skogens palett. Eller är det de starka asparn med de tunga löven som gör att stigen känns som en modernaturs tunnel. Eller är det rönnarnas breda stammar som skapar en känsla av att bli något så litet som en dvärgtax.

# data[].attributes.body
Överallt låg det löv, röda, gula och bruna. Stigen slingrade sig fram ett tjugotal meter. Vad som fanns vid slutet av stigen gick inte att se på grund av den tjocka dimman. Jag blev rädd, stod det någon och väntade bakom träden där borta i dimman? Det hela var som taget ur en skräckfilm.

# data[].attributes.body
Den uråldrade skogen såg fantastisk ut i hösten morgon ljus. ljusstrimmorna tittade igenom träden på ett så perfekt sätt som bara hösten kan. träden var full av färgglada löv och marken var full av fallna underbara löv. dem fallna löven gjorde så att den stig som en gång funnits ligger begraven av löv. man ser varken gropar eller rötter på stigen. Ger en känsla av att det finns fridfull vackra platser runt om på jorden, som är välbevarade och fridfulla. Där både växtriket och djurriket har fått frodas i stillhet, att det finns ett hopp om världen och världens naturliv.  Jordens skattkista gömd långt in bland skogens alla växtligheter, långt bort from civilisationen.

# data[].attributes.body
Stigen låg öde och dimman låg som ett täcke över skogen. Det gick inte att urskilja vad som kunde gömma sig i dimman. Ensamheten var påträngande och känslan att vara utelämnad började växa ändå fanns det något vackert över det hela. Skogens alla färger omfamnade oron och spred sitt lugn över rädslan att vara ensam. Det var som att befinna sig mitt i en färgpalett och försöka hitta ett svar på meningen med livet.

# data[].attributes.body
Runt om mig låg löven som ett tjockt och fluffigt täcke på marken. Även fast jag hörde att det var något längst stigen gjorde den täta dimman det omöjligt för mig att se.  Jag rös av rädslan att inte veta vad jag hade att vänta mig längre fram men

# data[].attributes.body
Det var den tiden på året då sommaren dröjt sig kvar med

# data[].attributes.body
I den mörka förtrollade skogen långt långt borta lever små dvärgar. De är varken snälla eller elaka. De bara finns där.

# data[].attributes.body
Dimman slingrar sig genom skogen, de dunkla träden skapar spökliknande figurer. Löven ligger överallt och prasslar när jag sätter ner fot för fot. Ingen människa befinner sig inom synhåll, vanligtvis möter jag alltid några stycken, men inte denna kväll. Jag får en känsla av obehag och rädsla inom mig, fast jag sprungit här två gånger i veckan de senaste åren.  Känslan försvinner inte och jag springer snabbare och snabbare hemåt.

# data[].attributes.body
Jag kom åkandes i den lilla båten. Jag såg en ö som jag antog att vi var påväg mot. Jag såg en brygga med två lite för glada pensionärer som stod och vinkade. Dom stod där bredvid den lilla röda sjöboden med svarta knutar som var placerad framför den perfekt klippta, frodiga och randiga gräsmattan. Jag undrade vilka de var och hur de tagit sig dit. Det fanns ju inga båtar vid bryggan. Förutom det gamla paret såg jag inte en båt eller människa så långt ögat kunde nå, inte ens ett rådjur eller en fisk som hoppade i det stilla vattnet. Det var tidig morgon och dimman låg kvar över vattnet och tät i skogen på ön.

# data[].attributes.body
Helt plötsligt var den här, hösten. Den kommer tyvärr alltid lika snabbt. Solen tittar fram mellan träden med de gula, röda och orangea löven. Stigen jag går på har täckts med dessa löv. Jag är alldeles själv ute denna höstmorgon. Jag hör inte ens fåglarnas kvitter. Det kanske inte är så tokigt med hösten ändå.

# data[].attributes.body
Löven som fallit hade lagt sig som en matta över den långa skogsstigen. Den tjocka dimman som låg över skogen fick vägen att se oändligt lång ut. Inte en själ hade gått där sedan i somras . Den öronbedövande tystnade fick det att kännas som att jag var den sista människan på jorden.

# data[].attributes.body
Mitt i Västerbottens inland ligger denna idylliska by. Det första man möts av när man svänger in på landsvägen är en kuperad och snäv terräng omringad av björk och granskog. Mitt i hjärtat av byn ligger den magiska sjön som erbjuder en friluftsupplevelse utöver det vanliga. Här kan man spendera ett helt liv utan att sluta förundras över byns skönhet och fridfullhet