# data[].attributes.body
Merenkurkun saaristo hyväksyttiin heinäkuussa 2006 Suomen ensimmäisenä luontokohteena Unescon maailmanperintöluetteloon. Merenkurkun saaristo on Ruotsin Höga Kustenin maailmaperintökohteen laajennus. Ne muodostavat geologisen kokonaisuuden, jossa maankohoaminen on nähtävissä ainutlaatuisella tavalla.
Merenkurkussa maankohoaminen on hyvin voimakasta, keskimäärin 8 mm vuodessa. Saaristo muuttaa jatkuvasti muotoaan. Uusia saaria nousee, merenlahdet muuttuvat järviksi ja veneväylät mataloituvat. Maa-ala kasvaa vuosittain sadalla hehtaarilla.
Merenkurkun maailmanperintöalueeseen sisältyy sekä yksityisiä että valtion omistamia alueita, joista osa on luonnonsuojelualueita. Kohteen hallinnointia, hoitoa, kehittämistä ja markkinointia varten perustetaan työryhmä, jonka työtä koordinoi Metsähallitus.

Ihmisen toiminta Merenkurkun saaristossa on aina liittynyt läheisesti kalastukseen, hylkeenpyyntiin ja merenkulkuun. Merenkurkussa voi törmätä muinaisjäännöksiin, kuten jatulintarhoihin, kompassiruusuihin, tilapäisten asumusten kivipohjiin, kiviuuneihin, veneiden jäänteisiin, säilytyskuoppiin, rajapyykkeihin ja verkonkuivausseipäiden kivikasoihin. Tavallisimpia ovat kiviuunit sekä kalastukseen, hylkeenpyyntiin ja merenkulkuun liittyvien tilapäisten asumusten jäännökset. Kiviuunit ovat yksinkertaisia, kivistä kylmämuurattuja paistinuuneja. Luultavasti suurin osa näistä uuneista on peräisin sota-ajoilta, jolloin venäläiset kaleerilaivat seilasivat pitkin Pohjanlahden rantoja ja jättivät muistoiksi näitä kiviuuneja paikkoihin, jotka sopivat kaleerien rantautumiseen.

# data[].attributes.body
Niin sanottu Struven kolmiomittausketju hyväksyttiin heinäkuussa 2005 Suomen kuudentena kohteena maailmanperintöluetteloon. Se edustaa maailmanperintöluettelossa tieteen ja tekniikan historiaa.
Struven kolmiomittausketju (Struve Geodetic Arc) on rakennettu ja mitattu vuosina 1816 - 1855 saksalaisen tähtitieteilijä F. G. W. Struven johdolla. Mittauksen avulla selvitettiin maan kokoa ja muotoa.
Struven ketju koostuu kymmenen valtion alueella (Norja, Ruotsi, Suomi, Venäjä, Viro, Latvia, Liettua, Valko-Venäjä, Ukraina, Moldova) sijaitsevista mittauspisteistä. Suomen osalta kohteeseen sisältyy kuusi mittauspistettä, jotka sijaitsevat Pyhtäällä, Lapinjärvellä, Korpilahdella, Torniossa, Ylitorniolla ja Enontekiöllä.
Mustaviirin piste mitattiin ja merkittiin poranreiällä kallioon vuonna 1833. Pisteen vieressä on nykyään näkötorni, josta on komeat maisemat itäisen Suomenlahden kansallispuistoon. Mustaviiri on merellinen saari, joka sijaitsee noin 30 kilometrin päässä Loviisasta.
Porlammin piste Lapinjärven Tornikalliolla mitattiin vuonna 1833. Eroosion kuluttama poranreikä on edelleen havaittavissa. Nykyisin alue on osittain metsän peittämä, mutta tästä huolimatta suosittu näköalapaikka.
Korpilahdella Oravivuoren huipulla sijaitseva piste mitattiin ja merkittiin poranreiällä kallioon vuonna 1834. Struven ketjun mittauksista lähtien Oravivuori on ollut eräs Suomen geodeettisista peruspisteistä. Paikalla on nyt Maanmittauslaitoksen ja Geodeettisen laitoksen (nyk. Paikkatietokeskus) yhdessä rakennuttama kolmiomittaustornin kopio muistona alueen merkityksestä Suomen kartoitukselle.
Struven ketjun mittauksissa hyödynnettiin kahta rakennusta: toinen oli Tarton tähtitorni ja toinen Alatornion kirkko Torniossa. Kellotornissa sijaitseva piste mitattiin vuonna 1842. Tornin huippu on noin 40 metriä merenpinnan yläpuolella, ja siksi erinomainen paikka kolmiomittaukselle. Tornista oli hyvät näköyhteydet seuraaville mittauspisteille.
Ylitorniolle mitattiin Aavasaksan piste vuonna 1845. Pisteen merkiksi kallioon kaiverretut ristit jäivät vuonna 1969 rakennetun näköalatornin alle.
Enontekiölle Stuorrahanoaivin huipulle mitattiin ensimmäinen piste vuonna 1850 ja toinen 1852.

# data[].attributes.body
Raumalla (entisessä Lapin kunnassa) Ala-Satakunnassa sijaitseva Sammallahdenmäki on ainutlaatuinen muinaisjäännösalue, joka merkittiin maailmanperintöluetteloon vuonna1999 Suomen ensimmäisenä arkeologisena kohteena.
Kalliolla noin kilometrin matkalla on pieninä ryhminä yhteensä 36 kivistä koottua hautaröykkiötä. Näyttävässä kokonaisuudessa on erilaisia pronssikauden röykkiötyyppejä: matalia, pyöreitä pikkuröykkiöitä, suuria kekomaisia hiidenkiukaista ja pyöreitä kehäröykkiöitä. Röykkiöalueen länsipuolella pilkottaa ruohottunut Saarnijärvi, joka vielä pronssikaudella oli merenlahti.
Sammallahdenmäen röykkiökalmiston tunnetuimmat yksittäiset muinaisjäännökset ovat vallimainen "Huilun pitkä raunio" sekä nelikulmainen "Kirkonlaattia". Pitkä raunio on 24 metriä pitkä ja kahdeksan metriä leveä. Kirkonlaattian kaltaista nelikulmaista latomusta ei tunneta muualta Suomesta ja muoto on poikkeuksellinen koko skandinaavisen pronssikulttuurin alueella. Kiveys on lattiamaisen tasainen, kooltaan noin 19 x 18 metriä.

# data[].attributes.body
Verlan puuhiomo ja pahvitehdas ovat ainutlaatuinen ja eheä tehdaskokonaisuus Suomen metsäteollisuuden varhaisvuosilta. Kokonaisuutta täydentävät voimalaitokset ja työväen asunnot. Verla on ollut maailmanperintöluettelossa vuodesta 1996.
Insinööri Hugo Neuman perusti Verlan puuhiomon vuonna 1872. Tehdas paloi neljän vuoden kuluttua sen perustamisesta, mutta toimintaa jatkettiin pian. Uusi puuhiomo ja pahvitehdas tehtiin ensin kokonaan puusta. Pahvikuivaamo tuhoutui tulipalossa vuonna 1892, ja tilalle tehtiin nykyinen nelikerroksinen punatiilinen kuivaamorakennus, jonka suunnitteli viipurilainen arkkitehti Carl Eduard Dippell. Palovaaran vuoksi myös puuhiomo ja pahvitehdas muurattiin punatiilestä vuonna 1895.
Tehdas siirtyi Kymin Osakeyhtiölle vuonna 1922. Kesällä 1964 sen toiminta lakkautettiin. Tehdasrakennukset sekä niissä olevat laitteet ja irtaimistot jätettiin koskemattomina paikoilleen. Sata vuotta tehtaan käynnistymisen jälkeen, vuonna 1972, Verla avattiin museona.
Verlassa on kesäkaudella käytössä yhteensä noin 70 vuodepaikkaa. Kaikki mökit sijaitsevat kävelymatkan päässä tehdasmuseolta. Voitte yöpyä aidossa 1800-luvun lopun työläismökissä tai retrohenkeen Kymiyhtiön entisen lomakylän mökissä. Rauhaa etsiville on tarjolla pieniä hirsimökkejä honkain keskellä.

# data[].attributes.body
Petäjäveden vanha kirkko on vuosina 1763–1764 rakennettu puukirkko Petäjävedellä. Vuonna 1821 sen yhteyteen liitettiin kellotorni. Kirkko sijaitsee Päijänteeseen laskevan järvireitin varrella.
Kirkko jäi käytöstä vuonna 1879, kun vuonna 1867 itsenäistyneen seurakunnan uusi kirkko valmistui Petäjäveden nykyiseen keskustaajamaan.
Vanha kirkko on säilyttänyt alkuperäisen ulkoasunsa ja sisustuksensa.
Petäjäveden vanha kirkko on myös pohjoisen puuarkkitehtuurin muistomerkki, joka merkittiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1994. Se edustaa pohjoismaista, luterilaista kirkkoarkkitehtuuria ja hirsirakentamistaidon pitkää perinnettä. Kirkko on hyvä osoitus siitä, kuinka paikalliset rakennusmestarit omaksuivat Euroopan kirkkoarkkitehtuurin tyylipiirteitä ja sovelsivat niitä taidokkaasti hallitsemaansa hirsisalvostekniikkaan.

# data[].attributes.body
Puutaloidyllin lisäksi alueeseen kuuluvat kiinteästi Raumanjoen polveilevat rantamaisemat ja erityisesti 1400-luvun lopussa rakennettu Rauman Pyhän Ristin kirkko. Se on entinen fransiskaaniluostarin kirkko, jonka kaksilaivaisen harmaakivikirkon kuorissa voit ihastella näyttäviä keskiaikaisia seinä- ja holvimaalauksia.

# data[].attributes.body
Vanha Rauma on tyypillinen pohjoismainen puukaupunki. Se on yhtenäinen kokonaisuus, jonka tunnuspiirteitä ovat eri ikäiset, yksikerroksiset rakennukset, osin keskiajalta periytyvä katuverkko sekä elinvoimainen kaupunkiyhdyskunta asuntoineen, liikkeineen ja palveluineen. Vanha Rauma merkittiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1991.
Vanhan Rauman erityisluonne historiallisena kaupunginosana vakiintui 1900-luvun alussa. Kaupunki laajeni muualle ja Vanha Rauma säästyi uudistuksilta. Vuoden 1981 asemakaavassa vahvistettiin 1960-luvulla alkanut voimakas pyrkimys alueen suojeluun ja turvattiin Vanhan Rauman arvokkaan ympäristön ja rakennuskannan säilyminen.
Suurin osa 100-200-vuotiaista puurakennuksista on kunnostettu viimeisten 30 vuoden aikana. Talot on varustettu nykyajan mukavuuksin ja Vanhasta Raumasta on tullut haluttu asuinympäristö. Kiinteistöjen yksityiset omistajat huolehtivat kaupungin viranomaisten ohjauksella rakennusten kunnossapidosta.
Vanhassa Raumassa on hyvin viehättävät keskiaikaiset piirteet.
Lähes 30 hehtaarin laajuisen Vanhan Rauman kaupunkirakenteessa on edelleen nähtävissä keskiaikaisia piirteitä, kuten kapeat ja mutkittelevat kadut ja kujat sekä epäsäännölliset tontit. Tiiviisti rakennetulla alueella on noin 600 rakennusta, joista suurinosa on yksityisomistuksessa. Kaupunkikuvalle tunnusomaisia ovat pihoja rajaavat komeat portit ja lauta-aidat. Jokaisella talolla on oma värikäs tarinansa, jota tämänkin päivän asukkaat osaltaan jatkavat.
Pitsinnypläys on Raumalla vanha perinne. Raumalla on nyplätty ainakin 1700-luvun puolivälistä lähtien ja tykkimyssyjen muotikausi muodostui raumanpitsin varsinaiseksi loistokaudeksi. Vuodesta 1971 on Raumalla vietetty pitsiviikkoa, jonka pitsinäyttelyt keräävät alan harrastajia ja vieraita ympäri Suomea ja kauempaakin.

# data[].attributes.body
Suomenlinnan lautta kuljettaa vierailijat Suomenlinnaan Helsingin kauppatorilta.

# data[].attributes.body
Suomenlinnan kirkko rakennettiin vuonna 1854 ja se kuuluu Helsingin tuomiokirkkoseurakunnalle.
Kirkon suunnitteli Konstantin Ton.

# data[].attributes.body
Suomenlinna on tärkeä kohde Suomen historian valtapolitiikan osalta. Se on Helsingin edustalla sijaitseva merilinnoitus. Suomenlinnan kulttuurillinen arvo on myös hyvin korkea.
Suomenlinnan rakennustyöt aloitettiin vuonna 1748 ja se tunnettiin vuoteen 1918 asti ruotsinkielisen nimensä Sveaborg mukaan Viaporina.
Unescon maailmanperintökohteisiin Suomenlinna liitettiin 1991.
Linnoitus rakennettiin alunperin Ruotsin linnaksi Venäjää vastaan. Sitä jopa kutsuttiin Pohjolan Gibraltariksi.
Suomen itsenäisyyden myötä Suomenlinnasta tuli vuonna 1918 suomalainen varuskunta. Kansalaissodan jälkeen linnoituksessa toimi vankileiri. Toisen maailmansodan aikana Suomenlinnalla oli vielä tärkeä tehtävä Helsingin ilmapuolustuksessa. Linnoituksen sotilaallinen kausi päättyi vuonna 1973. Sotilastoiminnoista on jäljellä enää Merisotakoulu.
Suomenlinnassa on nykyisin yli 800 asukasta ja noin 400 työpaikkaa. Linnoituksesta on tullut yhä tärkeämpi matkailu- ja virkistyskohde. Lähes 200 rakennuksen ja runsaat kuusi kilometriä pitkän linnoitusmuurin kunnossapidosta vastaa opetusministeriön alainen Suomenlinnan hoitokunta. Vuonna 2000 Suomenlinna sai arvostetun Europa Nostra -palkinnon asiantuntevasta ja korkeatasoisesta restaurointityöstä.
Suomenlinnan alue käsittää noin 200 rakennusta 80 hehtaarin maa-alueen kahdeksalla saarella, jotka ovat etelästä alkaen lueteltuina: Kustaanmiekka, Susisaari, Iso Mustasaari, Pikku Mustasaari, Länsi-Mustasaari, Särkkä, yksi Pormestarinluodoista ja Lonna.
Merilinnoitus on aina ollut pienen yhteisön koti. Siviilien määrä on vaihdellut eri aikakausina varuskunnan koon mukaan. Varuskuntayhteisössä on eletty vilkasta seura- ja kulttuurielämää. Matkailupalveluiden kehittyminen alkoi 1960-luvulla, ja pian perinteinen varuskuntasaari alettiin mieltää myös matkailukohteeksi.