# data[].attributes.headline
Винниченко - прозаїк 

# data[].attributes.subject
Винниченко - прозаїк 

# data[].attributes.body
В перших оповіданнях В. Винниченко бере сюжети з життя провінційного міщанства, селян-наймитів, показаних у конфліктах із працедавцями, в обставинах руйнування старих традицій, наростання протесту («Контрасти», «Хто ворог?», «Голота» й ін.); поряд з’являються оповідання з модною в той час темою – босяків, декласованих («Краса і сила», «На пристані» та ін.), з життя казарми («Боротьба», «Честь») і тюрми («Темна сила», «Дим», та ін.). Самим поставленням проблем Винниченко заперечував традицію народницького реалізму.

# data[].attributes.headline
Винниченко - прозаїк

# data[].attributes.subject
Винниченко - прозаїк

# data[].attributes.body
Спроби аналізу концепції аморальності, за якою «чесність з собою» дозволяє зробити будь-який злочин, аби лише почуття, розум і воля були в гармонії, стають тематично-сюжетним стрижнем багатьох творів Винниченка після революції 1905 p., в часи урядової реакції й спаду хвилі громадського піднесення: драми «Щаблі життя», «Memento», «Великий Молох», «Чорна пантера», «Брехня» та ін., романи «Чесність з собою», «Божки», «Рівновага», «Хочу». Цей ряд підсумовує роман «Записки кирпатого Мефістофеля» (1918); збудований на таких же колізіях, він вигідно відрізняється від попередніх сатиричним трактуванням героя. Цілком новими для Винниченка пригодницьким жанром і напруженою інтриґою були романи «Соняшна машина» (1928) і «Нова заповідь» (1949) із спробою утопічного розв’язання конфлікту між антагоністичними світовими силами.

# data[].attributes.headline
Винниченко – драматург

# data[].attributes.subject
Винниченко – драматург

# data[].attributes.body
В. Винниченко-драматург усвідомлював, що український театр треба європеїзувати – надати йому філософської глибини, гостроти морально-етичних колізій, динамізувати дію. Наскільки це вдалося, свідчить той факт, що його п'єси посіли провідне місце в репертуарах «Молодого театру» Леся Курбаса, стаціонарного українського театру М. Садовського та драматичного театру ім. І. Я. Франка. В останньому протягом 1920-1921 pp. йшли п'єси «Гріх», «Дисгармонія», «Великий Молох», «Панна Мара», «Співочі товариства».

# data[].attributes.headline
Винниченко - драматург

# data[].attributes.subject
Винниченко - драматург

# data[].attributes.body
Твори драматурга були популярними не лише в тогочасній Україні, але й за її межами. З особливим успіхом у країнах Західної Європи йшли драми Винниченка «Чорна Пантера і Білий Ведмідь», «Закон», «Брехня». Іхня тематика, як і тематика інших творів письменника й драматурга, була цілком традиційною – дослідження людської особистості, морально-психологічне випробовування внутрішніх сил людини в боротьбі за утвердження свого «Я».Винниченкові п'єси руйнували канони сценічного дійства, які плекав етнографічний, романтично-сентиментальний і водевільно-розважальний український театр.

# data[].attributes.headline
Винниченко - прозаїк

# data[].attributes.subject
Винниченко - прозаїк

# data[].attributes.body
Інтерес до психологічних і моральних експериментів зростає у письменника в міру все частішого звертання до образів інтеліґентів – переважно революціонерів («Зіна», «Момент», «Маленька рисочка» тощо); з’являються образи безвільної людини з рисами біологічної і соціальної деґенерації.

# data[].attributes.headline
Винниченко – політичний і громадський діяч 

# data[].attributes.subject
Винниченко – політичний і громадський діяч 

# data[].attributes.body
Був членом РУП, потім УСДРП, з 1907 р. – член її ЦК. 3 1903 р. – на професійній революційній роботі. Один із вождів української національної революції, лідер УСДРП, головний редактор «Робітничої газети», член та заступник голови Центральної Ради, перший голова Генерального Секретаріату, генеральний секретар внутрішніх справ. Керував роботою Українського національного конгресу, двох військових, селянського та робітничого з’їздів.
Очолював українську делегацію, яка в травні 1917 р. передала Тимчасовому уряду вимогу Центральної Ради про надання Україні автономії, вів переговори з делегацією Тимчасового уряду в Києві 29-30 червня 1917 р.

Був автором усіх головних законодавчих актів УНР, у т. ч. чотирьох Універсалів.
18 вересня був обраний головою Українського Національного Союзу, грав провідну роль в організації проти гетьманського повстання. З листопада 1918 р. до лютого 1919 р. очолював Директорію, був усунутий за ліві погляди, після чого виїхав за кордон.

# data[].attributes.headline
Винниченко - художник

# data[].attributes.subject
Винниченко - художник

# data[].attributes.body
За життя автора його твори експонувалися на виставках у Львові, де одержали високу оцінку відомих мистецтвознавців і художників, зокрема відомого арткритика Марії Келлер: «Перше, що вражає у творчості Винниченка, – це надзвичайне багатство фарб. Його пейзажі, квіти, «інтер’єри» просякнуті світлом і неначе прозорі. Його червоні та жовті тони мають безліч відтінків і заглиблюються, і збагачуються контрастовими плямами рідкісних, темних тонів. Винниченко закоханий у фарби. Він бавиться ними, як дорогоцінним камінням, і знаходить з надзвичайною легкістю чимраз нові кольорові багатства». Його багаторічний друг, високопрофесійний художник Микола Глущенко відзначив, що: «не маючи високого професійного знання, Винниченко ще з перших своїх малярських кроків дивував своїми досягненнями».

# data[].attributes.headline
Винниченко – політичний і громадський діяч 

# data[].attributes.subject
Винниченко – політичний і громадський діяч 

# data[].attributes.body
У 1919 р. організував в Австрії Закордонну групу українських комуністів, заявивши про перехід на відповідні позиції. В 1920 р. повернувся в Україну, але після невдалої спроби співпрацювати з більшовиками знову відбув за кордон. У середині 20-х років намагався ще раз повернутися на Батьківщину, але дозволу на в’їзд не отримав. З кінця 20-х років жив на півдні Франції, повністю залишивши політичну діяльність і присвятивши себе літературі та публіцистиці. Автор тритомного мемуарно-публіцистичного твору «Відродження нації. Історія української революції (1917 – грудень 1919)». Після окупації Франції гітлерівцями за відмову співробітничати з німецьким окупаційним режимом В. Винниченка було ув’язнено до концтабору.

# data[].attributes.headline
Винниченко - драматург

# data[].attributes.subject
Винниченко - драматург

# data[].attributes.body
Герої цих п'єс прагнули незалежності від будь-кого і будь-чого: юрби, моралі, приписів, умовностей. Вони прагнули бути «чесними з собою». Але, як зазначав сам Винниченко, ніхто з його героїв не був по-справжньому «чесним з собою», оскільки вони лише прагнули цього.автор піднімав завісу, проникав у найпотаємніші схови психології і проводив експерименти на людській душі. Героєм його п'єс став новий суспільний тип інтелігента, тло дії – двадцяте століття, з його соціальними конфліктами й моральними протиріччями.

# data[].attributes.headline
Винниченко – художник 

# data[].attributes.subject
Винниченко – художник 

# data[].attributes.body
Цікавитися живописом В. Винниченко почав ще з гімназійних років. Володимир Кирилович був одним із засновників «Артистичної секції». У Франції брав уроки малювання, певний вплив на його творчість мала мистецька паризька школа «Еколь де Парі»  Проводить багато часу за мольбертом на французькому півдні в Сен-Рафаелі. Малює натюрморти й пейзажі, передаючи фактуру предметів, краєвидів, овочів, фруктів, дерев густими енергійними мазками, властивими для колористичного експресивного Глущенка.

# data[].attributes.headline
Поштовхом до малярст

# data[].attributes.body
Поштовхом до малярства було багато причин, в тому числі і туга за Вітчизною, про що свідчать його українські пейзажі написані по пам'яті.