# data[].attributes.body
Hi havia una vegada en una ciutat anomenada POLÀNIA , un grupet d’amics. Aquest , estava format per dos nois i tres noies . Un dels nens es deia Pep , ell era molt dispers i entremaliat, en Pep tenia el cabell ros
i arrissat amb uns ullassos blaus . En canvi l’altre que es deia Pau , era una persona molt relaxada , tenia els cabells llisos marrons amb uns ulls
negres .
La part femenina del grup , estava composada d’en Paula , ella era una noia molt intel·ligent que li agradava moltíssim la ciència, a més era pèl roja amb els ulls verds . L’altre nena es deia Riga, aquesta nena era
una súper detectiu i també molt intel·ligent . En quant a l'aspecte físic , tenia el cabell arrissat de color verd amb uns ulls de color blau . I per acabar l'Angelina , una noia bastant reservada amb mal caràcter que tenia el cabell llis ros amb uns ulls de color marró .

Un dia aquest grupet d’amics es van dirigir al seu respectiu institut anomenat “ LAS ENCINAS “ per la tarda per buscar uns documents de
física que en Pep s’havia deixat. En el moment en el qual van estar en front de la porta de l’aula de física es va escoltar una veu de fons . En aquell moment , ells van haver de marxar degut a que algun ser estrany estava a aquella aula .
Al dia següent , van anar tots al institut una miqueta atemorits per ho escoltat la tarda anterior , encara que tenien una alta curiositat per anar a l’aula una altre vegada . Al acabar les classes , com era d’esperar ,
aquests van retornar a aquella aula. Al entrar van veure els documents d’en Pep a sobre d’una taula . En el moment que en Pep es va apropar a
recollir-los , un ésser va aparèixer i els va agafar amagant-se en una
espècie de túnel . En aquell precís moment el grupet es va dirigir on aquell ésser estrany s’havia ficat . En Pep , que era molt entremaliat i
una mica estúpid , es va introduir en aquell túnel . A la mateixa vegada que hi va entrar l’altre noi , en Pau . Seguidament , es van ficar la Paula i la Riga , però l’Angelina no va entrar i va marxar amb un somriure dient-se a si mateixa “ que es fotin “ .
Ja tots estaven a l’altre part del túnel , allà ells es sentien molt petits degut a que aquell túnel era inversiu , volia dir que si una persona normal s’introduïa dins es tornava petita en canvi si un petit es ficava dins , es tornava gran .
De sobte , quan tots estaven raonant sobre la seva situació , aquell ésser petit que li havia tret els documents a en Pep que ara era gegant els hi va dir que estaven a un món diminutiu i augmentatiu i que
necessitava els apunts per veure més informació sobre la nanometria ( encara que ja tenia molta ) . Quan ho va dir, en Pep va recordar que els seus apunts eren de nanometria i va dir que ells ara mateix estaven a
una escala súper petita que equivalía a 10 a la menys nou millor dit que si hem de completar un metre amb nanòmetres , necesitariem
1000000000 nm .

En aquell mateix moment tots es van quedar bocabadats . L’ésser diminut l’his va explicar més coses relacionades amb el tema . Lis va explicar que el radi d’un àtom d’heli equivalia a 0,1 nm , també va dir que s'utilitzava per mesurar la longitud d'ona de la radiació ultraviolada,radiació infraroja i la llum. Una altre característica que va dir aquest ésser va ser que un nanòmetre també eren 10 amstrongs ( un amstrong
és un altre unitat de longitud .

El grupet després de rebre aquesta classe de física , van decidir marxar per on havien vingut retornant a ser com eren, deixant de ser nanomètrics . En Pep va recollir els seus documents ja que tenien un
examen de física , justament d’aquesta unitat !!
Quan van sortir , es situaven en mig de l’examen , i tots es sabien les respostes . Però va arribar l'última pregunta i en Pep nota que està tancant els ulls fins que es queda dormit . Van passar unes hores fins que en Pep , es va despertar . Al despertar-se , va observar que es situava el llit de casa seva . En aquell precís moment ,va pensar que tot havia sigut un somni i efectivament ho era . Es trobava molt trist ja que tot ho que havia ocorregut no era cert , però ho que si era cert era que
tenia L’EXAMEN !!!! Ell , es va aixecar , va esmorçar , es va canviar trist de saber ho que li anava a succeïr .
A l'arribar estar en front de l’examen va veure al terra una bossa on possava nm . La va obrir i al seu cervell li van aparèixer tot ho que es
podia saber de nanometria . Va quedar content de saber-s’ho tot igual que els seus companys.

# data[].attributes.headline
NANO.                             David Caro. 

# data[].attributes.subject
NANO.                             David Caro. 

# data[].attributes.body
Després de molts anys d’investigació, es va aconseguir. El científics, Susana i Morgan, han aconseguit un mètode per a viatjar a un nou món, el món nano.

«Viatjant al món nano en 3… 2… 1…» Narra una veu robòtica.

«On estem?» Diu en Morgan «Això és indescriptible!» «Morgan? Per què el teu cabell és ros en comptes del teu castany?» Es pregunta la Susana «I tu? Ets morena!» S'exclama en Morgan. «Es clar! A escala nano tot canvia, pensa el l’or, normalment és daurat, però a escala nano, no!» Raona la Susana. «Ara mateix tot el que veiem son els ‘‘teixits’’ de tot el coneixem al nostre món, a l’escala Macro» Continua la Susana.

«Tornant al món macro en 3... 2... 1... » Narra la mateixa veu robòtica.

«Sabies que el teu nom en egipci significa flor de lotus?» Explica en Morgan. «Aquella flor hidrofòbica?» Es pregunta la Susana «Exacte! Anem a buscar alguna» Exclama en Morgan «Aquí hi ha una, ha de ser molt llisa a l’escala nano per a ser hidrofòbica» Argumenta la Susana, Seguidament entren al món nano.

El paisatge no és pas llis, hi un munt de muntanyes i a sobre, una esfera gegant d’aigua.

# data[].attributes.headline
UNA EXCURSIÓ PER  SALVAR VIDES.                Ona Fernández.

# data[].attributes.subject
UNA EXCURSIÓ PER  SALVAR VIDES.                Ona Fernández.

# data[].attributes.body
-Nois, demà és l'excursió a Nanoland- va dir la professora de l’institut.

Al dia següent, tal com era previst, van anar d'excursió al món més petit que, fins avui dia es coneix. Abans d’entrar, la professora va preguntar qui sabia les propietats d’un àtom.

-Totes les coses del planeta i de fora estan fetes d’àtoms- va dir en Joan.

-Exacte, gràcies Joan. Cal afegir que els àtoms quan s’ajunten formen matèria i la matèria forma materials i per comprovar-ho sortirem fora. Si ajuntem molts cops com aquest de neu pot crear una bola de neu, i si n’ajuntem boles de neu podem crear un ninot de neu - va respondre la professora.

Un cop feta la demostració, van entrar a Nanoland creuant un túnel que reduïa el seu tamany. Una vegada dintre, van veure alguna cosa que semblava un virus; després d’investigar, es van adonar que era el coronavirus.

Quan ja eren al món real, la professora va estar pensant en aplicacions de la nanotecnologia per combatre el virus i van arribar a la conclusió que les nanocàpsules amb nanopartícules de plata podien erradicar aquest virus.

Al cap de dos mesos, van acabar amb el coronavirus.

# data[].attributes.headline
UNA GRAN O NANOMÈTRICA PREOCUPACIÓ.                 Pol Casas.

# data[].attributes.subject
UNA GRAN O NANOMÈTRICA PREOCUPACIÓ.                 Pol Casas.

# data[].attributes.body
Vet aquí una petitíssima vegada, hi havia encara un planeta més petit que aquesta vegada. Tots sabem que no hi ha vegades petites, però és la manera més senzilla d’explicar-vos les diminutes dimensions d’aquest planeta i els seus habitants.

La qüestió és que en aquell planeta vivien dia i nit angoixats pel que els podria passar. Vivien amb una gran por dintre seu, pensaven que tot, absolutament tot, podria acabar amb ells per la immensa diferència de tamany.

Passaven els dies, i cada cop es veien més a prop del final, amb l’angoixa de no poder fer res. No s’havien què, ni quan, ni on, però tenien el pressentiment que alguna cosa acabaria amb ells.

Fins que un dia, un d’ells, el va aconseguir treure  la petita o, potser gran preocupació, amb les següents paraules:

-No es pot passar  la vida patint desmesuradament, sense saber que el temps que es perd, les experiències que es perden, els somriures que es perden... resulten impossibles de recuperar.

Fins aquí aquesta petitíssima història. Espero que t’hagi agradat i que la miris sabent que el més important pot ser gran o petit, però és invisible als ulls.

# data[].attributes.body
Fa molts i molts anys, quan el nanomon no era conegut, a l’atmosfera terrestre, va néixer el primer àtom… Es deia que cada 1 nanosegon apareixia una nova partícula, i preguntareu… què tenien d’especial? Doncs veureu, tots els àtoms tenien una propietat que els classificava en un grup, com el color, el tamany, les seves propietats inesperades… I així va ser que poc a poc es va construir la terra.

Al cap dels anys, les nanopartícules es van anar ajuntant per aconseguir-ne d’altres, fins que un dia, en va sortir una diferent… Podria ser perillosa, verinosa, i així va ser el plantejament de les partícules al veure-la.

Aquesta partícula era una cosa molt estranya. Ella s’anomena Minion, i va tenir la pitjor idea del món, ficar-se dins del cor d'una persona. Des de llavors, mai s’ha sabut com es podia extreure’n aquella partícula, i la van classificar per malaltia. Degut aquesta causa tots els àtoms van aconseguir fer alguna cosa inesperada com unir-se i posar-se d’acord per aturar-ho tot.

Finalment, totes les nanopartícules, gràcies a les seves propietats inesperades van aconseguir salvar la terra de les malalties.

# data[].attributes.headline
ES REDUEIX EL NOMBRE D’INFECTATS GRÀCIES A LES NANOPARTÍCULES. Pau Siurana García.

# data[].attributes.subject
ES REDUEIX EL NOMBRE D’INFECTATS GRÀCIES A LES NANOPARTÍCULES. Pau Siurana García.

# data[].attributes.body
Un dia de quarantena em vaig aixecar al matí, vaig mirar les notícies al meu mòbil i vaig llegir: “Científics espanyols troben una manera de combatre els símptomes de la pandèmia mundial”.

En llegir això, vaig sentir curiositat i vaig entrar per llegir-ne més: “Els científics han trobat un fàrmac que redueix els símptomes del virus, per això han fet d’aquest fàrmac nanopartícules, d'aquesta manera les nanopartícules en entrar al cos humà van directament a la zona afectada pel virus i en redueixen lleument els símptomes.”

Em vaig quedar bocabadat. Vaig seguir llegint: “Aquests mateixos científics han inventat també guants i mascaretes amb nanopartícules de desinfectant, cosa que fa que les nanopartícules es vagin desprenent poc a poc i vagin desinfectant els guants o la mascareta. Tant les nanopartícules com els invents dels guants i les mascaretes ajuden a fer que el virus no es segueixi propagant tan ràpidament i a reduir el nombre de contagiats.”

Aquell matí, vaig aprendre molt sobre les nanopartícules i com s'utilitzen i vaig veure que si tots aportem una mica podem sortir d’aquesta plegats.

# data[].attributes.body
La Clara. La millor estudiant de classe. Tothom la coneixia i l’estimava, però, de vegades, quan tothom t’estima només busques l’aprovació de la gent. No deixava de fer tonteries, i aquell dia, en anar-se'n el professor d'història es va aixecar per agafar un comunicat vermell de la carpeta que s’havia deixat; quan ell va tornar per agafar-la, la va enxampar i va castigar la Clara a la biblioteca.

Quan va arribar, es va asseure per esperar la bibliotecaria. Va agafar un llibre que hi havia al terra. Estava vuit, era com una caixa. El va obrir i va trobar un aparell que semblava una game boy. Quan la va encendre per jugar, va començar a veure-ho tot d’una manera nova. Veia les composicions de tot el que l’envoltava: veia cada cèl·lula i cada nanopartícula que hi havia. Llavors va tocar un botó i va veure com tot al seu voltant es feia més gran, o més concretament, com ella es feia petita fins a ser deu vegades més petites que totes aquelles bactèries que hi havia al seu voltant. Va tornar a créixer i es va trobar la bibliotecària amb la game boy i mala cara.

# data[].attributes.body
Una vegada, la Sara i jo passejàvem. De cop, ens vam trobar una persona pixelada. Ens va parlar i ens va convidar a entrar al seu món. Vam dir que sí.

Abans d’entrar, però, ens va arrencar un cabell. No enteníem res.

Un cop a dins, en un tres i no res, es va definir. Era normal. Al mirar al meu voltant, vaig veure un arbre gegant, però era el cabell que m’havia arrencat en Ricardino! Sí, així és com ens va dir que es deia.

-Estem al nanomon -ens va dir- on tot equival a una mil·lèsima part d’un metre però el teu cabell encara no és nanomètric.

Seguidament ens va ensenyar un globus vermell, era enorme!

-Les coses nanomètriques no es poden veure a simple vista, necessites un microscopi especial.

Ens va explicar que si ens instal·làvem més al seu interior, veuríem coses realment nanomètriques. I així vam veure un esquelet de proteïnes semblant a una malla flexible i vam entendre la importància del que no veiem i tot el que podem aconseguir si ho utilitzem. A més, vaig entendre que quan el Ricardino es feia gran per poder arribar al nostre món, era quan es pixelava.