# data[].attributes.headline
Давні слов'яни

# data[].attributes.subject
Давні слов'яни

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Античні письменники, і насамперед грецький історик Геродот, залишили опис земель і складу населення Скіфії.

Сучасники сприймали Скіфію як країну з чіткими географічними кордонами, на територію якої поширювалася влада скіфів. Відповідно до цього, скіфськими називалися земля, ріки, що протікали по ній, та племена, які жили в межах цієї території, незалежно від того, чи були вони справді скіфськими, чи тільки залежними від них.

Уздовж морського узбережжя Скіфія займала простір від Танаїсу (Дону) до Істру (Дунаю) і приблизно таку ж протяжність (600-700 км) мала вглиб країни. Найважливішою рікою Скіфії був Борисфен (Дніпро). На захід від нього через землі Скіфії протікали Гіпаніс (Південний Буг) і Тірас (Дністер); Істр був межею, що відокремлювала Скіфію від Фракії. Через скіфську територію текли п'ять лівобережних приток Істру: Пората, Тіарант, Арар, Напарис і Ордесс, у яких на сучасній карті розпізнають ріки Прут, Серет і Арджеш.

Найважче виявилось ототожнити ріки на схід від Борисфену. Розташувань таких рік як Пантікап, Гіпакіріс і Герр точно не встановлено. Танаїс, що служив східним кордоном, який відокремлював скіфську землю від савроматів, був, без сумніву, Доном; Сіргіс, притоку Танаїсу, ототожнюють з Сіверським Дінцем. Не маючи чіткого уявлення про витоки і течії рік, Геродот вважав, що всі вони беруть початок з великих озер і течуть з Півночі на Південь.

Згідно зі своїми географічними уявленнями, Геродот дає таку загальну картину розселення племен у Скіфії та за її межами. У пониззі Бугу, безпосередньо на північ від Ольвії, жили калліпіди ("прекраснокінні"), яких називали також елліно-скіфами. На північ від них, уздовж Бугу, в місці найбільшого зближення його з Дністром, жили алізони. Ще далі на північ територію між Бугом і Дністром заселяли скіфи-орачі; межею їх з землею алізонів була одна з лівобережних приток Бугу, що називалась Ексампей - в перекладі означає "Святі шляхи". Вода цього джерела була гіркою і непридатною для вживання. На сучасній карті місцевість і гірке джерело Ексампей ототожнюються з р. Синюхою. Калліпіди, алізони та скіфи-орачі займалися землеробством. Причому скіфи-орачі вирощували хліб на продаж: вивозили його надлишки в грецькі колонії, переважно в Ольвію.

З опису західних і північно-західних земель Скіфії видно, що в межах її території жили племена правобережного лісостепу, з поміж яких нащадки чорнолісців, що увійшли до складу Скіфії під назвою скіфів-орачів. Алізонів, найімовірніше, можна ототожнювати з групою фракійських племен, що розселилися між Південним Бугом і Дністром і на захід від нього - на сучасній території Молдови. Таке припущення підтверджує і те, що на цій широті не було іншого народу з осілою, землеробською культурою. Що ж до калліпідів, то цей землеробський народ зі змішаною елліно-скіфською культурою добре локалізується в Нижньому Побужжі, на північ від Ольвії, між Південним Бугом і Тілігулом.

Степова зона на захід і схід від Дніпра була ареною панування кочових племен. Серед них Геродот називає скіфів-кочовиків і царських скіфів. Останні займали район лівобережних степів до Азовського моря і Дону, а також Степовий Крим. Скіфам-кочовикам належала західна частина степів. Археологічно виділити ознаки, які б дали можливість відрізнити культуру царських скіфів від скіфів-кочовиків, неможливо.

На схід від Дніпра, за Геродотом, мешкав ще один народ - скіфи-землероби, сама назва яких говорить про спосіб їхнього господарського життя. Існує припущення, що скіфи-землероби жили в прибережній частині степової течії Дніпра, на обох його берегах.

Однак, широкими археологічними дослідженнями, проведеними на цій території, жодних слідів землеробського населення VI-V ст. до н. е. тут не виявлено, а тому скіфами-землеробами можна вважати осілі племена лівобережного лісостепу, пов'язані культурою, походженням і етнічною належністю зі степовим скіфським світом.

Таким чином, у межах Скіфії, крім іраномовних племен, до яких належали царські скіфи, скіфи-кочовики і скіфи-землероби, ввійшла також група змішаного греко-скіфського населення з околиць Ольвії, частина фракійських (найімовірніше - гетських) племен між Дністром і Дунаєм та частина пра-слов'янських племен лісостепового Правобережжя.

Скіфія була оточена багатьма народами, культурну й етнічну належність яких в загалоних рисах з'ясовано. На південь від Дунаю жили фракійські племена. Одне з них - агатірси - розселилося на Мароші в Трансільванії і вважалося західним сусідом Скіфії. Межі північно-західних околиць Скіфії доходили до території лужицьких племен, які жили на теренах сучасної Польщі, а також групи племен пізньої висоцької культури. На Півночі скіфи-орачі межували з неврами, що населяли басейн Прип'яті та землі сучасної Південної Білорусі, де жили племена милоградської культури, пов'язані з групою балтомовних народів. Далі на схід за неврами Геродот згадує андрофагів - кочове плем'я, що відзначалося найбільш дикою вдачею. Територія і культурна належність його залишаються нез'ясованими. Сусідами скіфів у Лівобережному Поліссі були меланхлайни, близькі до скіфів звичаями та способом життя. В цьому народі, найімовірніше, можна вбачати племена юхнівської культури басейну Десни і Середнього Сейму.

За Доном, на схід від Скіфії, аж до Уралу, жили споріднені зі скіфами іраномовні племена савроматів. Таманський півострів і Прикубання населяли синдо-меотські племена, що належали до народів іберо-кавказької групи, і, нарешті, в гірському Криму жили таври.

У полі зору Геродота перебували також народи, що жили на схід від скіфської землі, з якими скіфи підтримували торговельні зв'язки. Торговельний шлях скіфів і грецьких купців пролягав через землі савроматів, що простягалися на п'ятнадцять днів дороги на північ від Азовського моря. За володінням савроматів починалися землі будинів, багатолюдного стародавнього народу, територію якого, на відміну від Степової Савроматії, вкривали ліси. На землі будинів жив народ гелонів, який переселився в їхні володіння. Далі на північний схід лежали землі племен тіссагетів та іюрків, якихось "інших скіфів" і, нарешті, аргіппаїв, що жили в передгір'ях Уралу.

З-поміж цих народів з історією Скіфії найтісніше були пов'язані будини та гелони, які хоча безпосередньо зі Скіфією і не межували, але, межуючи з її північно-східною околицею підтримували з нею тісні політичні й культурні зв'язки. Територія розселення цих племен охоплювала, мабуть, Середнє Подоння (тут навколо Воронежа виявлено пам'ятки великої групи племен, культура яких була тісно пов'язана зі скіфською і савроматською).

Енциклопедичне видання у 6-ти томах "Україна: хронологія розвитку", видавництво "Кріон"

Попередня стаття

Пам'ятки Скіфів на території України

Античні письменники, і насамперед грецький історик Геродот, залишили опис земель і складу населення Скіфії.

Сучасники сприймали Скіфію як країну з чіткими географічними кордонами, на територію якої поширювалася влада скіфів. Відповідно до цього, скіфськими називалися земля, ріки, що протікали по ній, та племена, які жили в межах цієї території, незалежно від того, чи були вони справді скіфськими, чи тільки залежними від них.

Уздовж морського узбережжя Скіфія займала простір від Танаїсу (Дону) до Істру (Дунаю) і приблизно таку ж протяжність (600-700 км) мала вглиб країни. Найважливішою рікою Скіфії був Борисфен (Дніпро). На захід від нього через землі Скіфії протікали Гіпаніс (Південний Буг) і Тірас (Дністер); Істр був межею, що відокремлювала Скіфію від Фракії. Через скіфську територію текли п'ять лівобережних приток Істру: Пората, Тіарант, Арар, Напарис і Ордесс, у яких на сучасній карті розпізнають ріки Прут, Серет і Арджеш.

Найважче виявилось ототожнити ріки на схід від Борисфену. Розташувань таких рік як Пантікап, Гіпакіріс і Герр точно не встановлено. Танаїс, що служив східним кордоном, який відокремлював скіфську землю від савроматів, був, без сумніву, Доном; Сіргіс, притоку Танаїсу, ототожнюють з Сіверським Дінцем. Не маючи чіткого уявлення про витоки і течії рік, Геродот вважав, що всі вони беруть початок з великих озер і течуть з Півночі на Південь.

Згідно зі своїми географічними уявленнями, Геродот дає таку загальну картину розселення племен у Скіфії та за її межами. У пониззі Бугу, безпосередньо на північ від Ольвії, жили калліпіди ("прекраснокінні"), яких називали також елліно-скіфами. На північ від них, уздовж Бугу, в місці найбільшого зближення його з Дністром, жили алізони. Ще далі на північ територію між Бугом і Дністром заселяли скіфи-орачі; межею їх з землею алізонів була одна з лівобережних приток Бугу, що називалась Ексампей - в перекладі означає "Святі шляхи". Вода цього джерела була гіркою і непридатною для вживання. На сучасній карті місцевість і гірке джерело Ексампей ототожнюються з р. Синюхою. Калліпіди, алізони та скіфи-орачі займалися землеробством. Причому скіфи-орачі вирощували хліб на продаж: вивозили його надлишки в грецькі колонії, переважно в Ольвію.

З опису західних і північно-західних земель Скіфії видно, що в межах її території жили племена правобережного лісостепу, з поміж яких нащадки чорнолісців, що увійшли до складу Скіфії під назвою скіфів-орачів. Алізонів, найімовірніше, можна ототожнювати з групою фракійських племен, що розселилися між Південним Бугом і Дністром і на захід від нього - на сучасній території Молдови. Таке припущення підтверджує і те, що на цій широті не було іншого народу з осілою, землеробською культурою. Що ж до калліпідів, то цей землеробський народ зі змішаною елліно-скіфською культурою добре локалізується в Нижньому Побужжі, на північ від Ольвії, між Південним Бугом і Тілігулом.

Степова зона на захід і схід від Дніпра була ареною панування кочових племен. Серед них Геродот називає скіфів-кочовиків і царських скіфів. Останні займали район лівобережних степів до Азовського моря і Дону, а також Степовий Крим. Скіфам-кочовикам належала західна частина степів. Археологічно виділити ознаки, які б дали можливість відрізнити культуру царських скіфів від скіфів-кочовиків, неможливо.

На схід від Дніпра, за Геродотом, мешкав ще один народ - скіфи-землероби, сама назва яких говорить про спосіб їхнього господарського життя. Існує припущення, що скіфи-землероби жили в прибережній частині степової течії Дніпра, на обох його берегах.

Однак, широкими археологічними дослідженнями, проведеними на цій території, жодних слідів землеробського населення VI-V ст. до н. е. тут не виявлено, а тому скіфами-землеробами можна вважати осілі племена лівобережного лісостепу, пов'язані культурою, походженням і етнічною належністю зі степовим скіфським світом.

Таким чином, у межах Скіфії, крім іраномовних племен, до яких належали царські скіфи, скіфи-кочовики і скіфи-землероби, ввійшла також група змішаного греко-скіфського населення з околиць Ольвії, частина фракійських (найімовірніше - гетських) племен між Дністром і Дунаєм та частина пра-слов'янських племен лісостепового Правобережжя.

Скіфія була оточена багатьма народами, культурну й етнічну належність яких в загалоних рисах з'ясовано. На південь від Дунаю жили фракійські племена. Одне з них - агатірси - розселилося на Мароші в Трансільванії і вважалося західним сусідом Скіфії. Межі північно-західних околиць Скіфії доходили до території лужицьких племен, які жили на теренах сучасної Польщі, а також групи племен пізньої висоцької культури. На Півночі скіфи-орачі межували з неврами, що населяли басейн Прип'яті та землі сучасної Південної Білорусі, де жили племена милоградської культури, пов'язані з групою балтомовних народів. Далі на схід за неврами Геродот згадує андрофагів - кочове плем'я, що відзначалося найбільш дикою вдачею. Територія і культурна належність його залишаються нез'ясованими. Сусідами скіфів у Лівобережному Поліссі були меланхлайни, близькі до скіфів звичаями та способом життя. В цьому народі, найімовірніше, можна вбачати племена юхнівської культури басейну Десни і Середнього Сейму.

За Доном, на схід від Скіфії, аж до Уралу, жили споріднені зі скіфами іраномовні племена савроматів. Таманський півострів і Прикубання населяли синдо-меотські племена, що належали до народів іберо-кавказької групи, і, нарешті, в гірському Криму жили таври.

У полі зору Геродота перебували також народи, що жили на схід від скіфської землі, з якими скіфи підтримували торговельні зв'язки. Торговельний шлях скіфів і грецьких купців пролягав через землі савроматів, що простягалися на п'ятнадцять днів дороги на північ від Азовського моря. За володінням савроматів починалися землі будинів, багатолюдного стародавнього народу, територію якого, на відміну від Степової Савроматії, вкривали ліси. На землі будинів жив народ гелонів, який переселився в їхні володіння. Далі на північний схід лежали землі племен тіссагетів та іюрків, якихось "інших скіфів" і, нарешті, аргіппаїв, що жили в передгір'ях Уралу.

З-поміж цих народів з історією Скіфії найтісніше були пов'язані будини та гелони, які хоча безпосередньо зі Скіфією і не межували, але, межуючи з її північно-східною околицею підтримували з нею тісні політичні й культурні зв'язки. Територія розселення цих племен охоплювала, мабуть, Середнє Подоння (тут навколо Воронежа виявлено пам'ятки великої групи племен, культура яких була тісно пов'язана зі скіфською і савроматською).

Енциклопедичне видання у 6-ти томах "Україна: хронологія розвитку", видавництво "Кріон"

# data[].attributes.attachment_link.title
Етнографія скіфів

# data[].attributes.attachment_link.description
Античні письменники, і насамперед грецький історик Геродот, залишили опис земель і складу населення Скіфії. Сучасники сприймали Скіфію як країну з чіткими географічними кордонами, на територію якої поширювалася влада скіфів. Відповідно до цього, скіфськими називалися земля, ріки, що протікали по ній, та племена, які жили в межах цієї території, незалежно від того, чи були вони справді скіфськими, чи тільки залежними від них.

# data[].attributes.headline
Дві країни - два шляхи розвитку

# data[].attributes.subject
Дві країни - два шляхи розвитку