# data[].attributes.headline
ארבעה ציטוטים אודות אדם, תקווה, סולידריות ותרבות המחאה  

# data[].attributes.subject
ארבעה ציטוטים אודות אדם, תקווה, סולידריות ותרבות המחאה  

# data[].attributes.body
״אדם יושב, במקום לעמוד, וכך נחרצים גורלות.״

- ויקטור הוגו

[מתוך הספר ׳עלובי החיים׳]

״לשאלה אם אני אדם פסימי או אופטימי אני עונה שהידע שלי פסימי, אבל כוח הרצון והתקווה שלי הם אופטימיים.״

- אלברט שוויץ

״אדם אינו חי את חייו הפרטיים בלבד אלא גם, באופן מודע או בלתי מודע, את חיי תקופתו ואת אלה של אנשיה.״

- תומאס מאן

[מתוך הספר ‘הר הקסמים׳]

״הכעס הוא חשוב וחיוני, אך רק כאשר הוא קשור בהשרדות.״

- יוסי של

# data[].attributes.attachment_link.title
פואטרי סלאם - פדרו גראס "איך יקראו לכיכר רבין אם יתנקשו שם בביבי?"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
מפלגת העבודה

# data[].attributes.attachment_link.title
רבין ואני - מפלגת העבודה

# data[].attributes.attachment_link.description
כל חיי גדלתי על ברכיי סיפורי מפלגת העבודה. הדרך. הערכים. אהבת האחר וחלום השלום. אבי שנפטר השנה אברהם אלי פרידמן ז"ל היה תמיד מספר על רבין בבית, וגדלנו על סיפורים אלו ופעלנו איתו כשליחות למען המפלגה וכרצון לשנות ולשפר. מאז מותו קיבלתי חיבוק ענק ממשפחת המפלגה והתחלתי לעבוד במפלגה.

# data[].attributes.headline
דברים שכתב דויד גרוסמן 

# data[].attributes.subject
דברים שכתב דויד גרוסמן 

# data[].attributes.body
מתוך חרדה למדינה, מתוך תחושה שהנס שיצר אותה והחזיק אותה בחישוקים של סולידריות הולך ומתפוגג, וגם כדי להחזיר לנו את פנינו שלנו... כמו אויר לנשימה אנחנו זקוקים להחלים מתקופה ארוכה שבה הלכה ואבדה לנו השפיות שלנו כחברה. הלוואי שנלמד שוב כמה מיומנויות-יסוד  חיוניות, כמו איך להיות שונים זה מזה אבל בלי שנאה, חלוקים בדעותינו – בלי זדון.
שנדע לכבות את האיבה ואת החשד שניצתים בעינינו כשאנו מביטים באחינו, עצמנו ובשרנו, שחושבים אחרת מאיתנו.

# data[].attributes.body
כף היד

"עשרים ושבע עצמות,
שלשים וחמשה שרירים,
קרוב לאלפיים תאי עצבים,
יש בכל כרית של אצבעותינו החמש.
הרי זה די והותר,
כדי לכתב את 'מיין קמפף'
או את 'פו הדב' "

– ויסלבה שימבורסקה

# data[].attributes.attachment_link.title
החמישיה הקאמרית - ערוץ הילדים

# data[].attributes.headline
כיכר מלכי ישראל – היום שאחרי/ רוני סומק

# data[].attributes.subject
כיכר מלכי ישראל – היום שאחרי/ רוני סומק

# data[].attributes.body
בְּקֻפְסָאוֹת הַפַּח נִדְלָקִים נֵרוֹת הַנְּשָׁמָה,

לֶהָבָה אַחַר לֶהָבָה כַּחֲבַרְבּוּרוֹת

עַל עוֹר נָמֵר שֶׁנוֹרָה בְּג'וּנְגֶל חֲלוֹמוֹתָיו.

עֵינָיו, שֶׁכִּמְעַט רָאוּ כֶּבֶשׂ גָּר עִם זְאֶב,

תְּלוּיוֹת פִּתְאֹם עַל קִיר הַדָּם בַּדֶּרֶך

אֶל הַלֵּב.

# data[].attributes.attachment_link.title
החמישיה הקאמרית - יגאל עמיר

# data[].attributes.attachment_link.title
גיא מזיג - אנחנו

# data[].attributes.headline
בחן את עצמך: 

# data[].attributes.subject
בחן את עצמך: 

# data[].attributes.attachment_link.title
דרך שירה בנקי - דף הבית

# data[].attributes.attachment_link.description
'דרך שירה בנקי' הוקמה על מנת לעסוק בפעילות חינוכית-ערכית ולקדם מתינות במרחב הציבורי. מטרתנו לקדם חברה טובה יותר, ערכית ומאוזנת יותר. אתם מוזמנים להצטרף

# data[].attributes.body
לִפְעָמִים, אֲנַחְנוּ לֹא מְבִינִים
כַּמָּה הַמִּשְׁקָפַיִם שֶׁלָּנוּ יְשָׁנִים
כַּמָּה הַזְּכוּכִית שֶׁלָּנוּ מְלֻכְלֶכֶת
כַּמָּה שֶׁהִיא מְלֵאַת סְדָקִים

לִפְעָמִים, אֲנַחְנוּ לֹא מַאֲמִינִים
כַּמָּה הַמִּסְפָּר שֶׁלָּנוּ הִשְׁתַּנָּה
הֲרֵי בְּסַךְ הַכֹּל עָבְרוּ שָׁלוֹשׁ שָׁנִים
מֵאָז בָּדַקְנוּ אוֹתוֹ פַּעַם אַחֲרוֹנָה

אֲנַחְנוּ חוֹשְׁבִים שֶׁהָעוֹלָם נִרְאֶה בְּצוּרָה מְסֻיֶּמֶת
אֲבָל הָאֱמֶת הִיא שֶׁזֶּה לֹא בְּדִיּוּק הָעוֹלָם
זֶה לִכְלוּךְ מִצְטַבֵּר
אֵלּוּ שְׂרִיטוֹת יְשָׁנוֹת
זֶה מִסְפָּר שֶׁמִּשְׁתַּנֶּה כָּל הַזְּמַן

חָשׁוּב מִדֵּי פַּעַם לְהַחֲלִיף אֶת הַמִּשְׁקָפַיִם
לְוַדֵּא שֶׁאֶפְשָׁר לִרְאוֹת טוֹב
יוֹתֵר פְּרָטִים מִמָּה שֶׁיֵּשׁ בָּאֹפֶק
וְיוֹתֵר בָּרוּר אֶת מָה שֶׁיֵּשׁ קָרוֹב

- נכתב ע״י ברק פלדמן

# data[].attributes.attachment_link.title
אביב גפן - שיר תקווה

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי

# data[].attributes.attachment_link.title
היהודים באים עונה 4 | רבין לוחץ יד לערפאת - פרק 5

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
זוכרים את הרצח נאבקים על הדמוקרטיה

# data[].attributes.attachment_link.title
קול קורא לאסיפה הישראלית

# data[].attributes.headline
ילדי התקופה – ויסלבה שימבורסקה

# data[].attributes.subject
ילדי התקופה – ויסלבה שימבורסקה

# data[].attributes.body
אֲנַחְנוּ יַלְדֵי הַתְּקוּפָה,
הַתְּקוּפָה הִיא פּוֹלִיטִית.
כָּל הַמַּעֲשִׂים הַיּוֹמְיוֹמִיִּים
אוֹ הַלֵּילִיִּים שֶׁלְּךָ, שֶׁלָּנוּ, שֶׁלָּכֶם
הֵם מַעֲשִׂים פּוֹלִיטִיִּים.

תִּרְצֶה אוֹ לֹא תִּרְצֶה,
לַגֶּנִים שֶׁלְּךָ עָבָר פּוֹלִיטִי,
לָעוֹר גָּוֶן פּוֹלִיטִי,
לָעֵינַיִם הֶבֵּט פּוֹלִיטִי.
כָּךְ אוֹ אַחֶרֶת

לְכָל דְּבָרֶיךָ הִדְהוּד,
לְכָל שְׁתִיקוֹתֶיךָ הִשְׁתַּמְּעוּת
פּוֹלִיטִיִּים.

אַתָּה צוֹעֵד צְעָדִים פּוֹלִיטִיִּים
אַף בְּלֶכְתְּךָ בִּסְבַךְ הַיַּעַר
עַל קַרְקַע פּוֹלִיטִית.
גַּם שִׁירִים לֹא פּוֹלִיטִיִּים הֵם פּוֹלִיטִיִּים,

וּבַמְּרוֹמִים מֵאִיר יָרֵחַ,
זֶה מִכְּבָר לֹא-יְרֵחִי.
לִהְיוֹת אוֹ לֹא לִהְיוֹת, זוֹ הַשְּׁאֵלָה.

אֵיזוֹ שְׁאֵלָה, חַבִּיבִּי. הָשֵׁב בַּהֲקַלָּה.
שְׁאֵלָה פּוֹלִיטִית.

אֵינְךָ חַיָּב לִהְיוֹת בֶּן-אֱנוֹשׁ
כְּדֵי לִהְיוֹת בַּעַל מַשְׁמָעוּת פּוֹלִיטִית.
דַּי בְּכָךְ שֶׁתִּהְיֶה נֵפְטְ גָּלְמִי,
מִסְפּוֹא מְרֻכָּז, חֹמֶר גֶּלֶם מְמֻחְזָר.

אוֹ אַף שֻׁלְחַן יְשִׁיבוֹת, שֶׁעַל צוּרָתוֹ
הִתְוַכְּחוּ חֳדָשִׁים אֲרֻכִּים:
מִסָּבִיב לְאֵיזֶה שֻׁלְחָן יֵשׁ לָשֵׂאת-וְלָתֵת

עַל-אוֹדוֹת חַיִּים וּמָוֶת, עָגֹל אוֹ מְרֻבָּע.

בֵּינְתַיִם אֲנָשִׁים נֶהֶרְגוּ,
חַיּוֹת גָּוְעוּ,
בָּתִּים עָלוּ בַּלֶּהָבוֹת
וְשָׂדוֹת צָמְחוּ פֶּרֶא
כְּמוֹ בִּתְקוּפוֹת קֶדֶם
פָּחוֹת פּוֹלִיטִיּוֹת.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אפקט הצופה מהצד הוא מושג ב פסיכולוגיה חברתית, המתייחס לתופעה בה היחיד רואה את נטל ה אחריות כמוּסר ממנו, ככל שקבוצת האנשים בה הוא נמצא גדולה יותר. במילים אחרות, ככל שגדל מספר הנוכחים באירוע כלשהו, כך הם נוטים לפזר את האחריות ביניהם. תופעה זו באה לביטוי בעיקר כאשר אדם מסוים מצוי במצוקה, ומתבטאת בכך שהאנשים סביבו אינם מגישים לו עזרה מתוך ההנחה שאדם אחר יגיש את העזרה הנדרשת. מתברר שבמצבים מסוימים, כאשר בסביבתו של אדם הנתון במצוקה יימצא אדם אחד בלבד, ישנם סיכויים רבים יותר שיזכה לסיוע, מאשר אם יימצא באותו המצב בתוך המון. הסיבה למעין פרדוקס זה נעוצה בנטייה האנושית של אדם הנמצא בחברת אנשים נוספים, לפזר את האחריות בין חברי הקבוצה בה הוא נמצא, ולא לקחתה על עצמו.

התופעה אינה נובעת בהכרח מגישה אגואיסטית בה הפרט שואל את עצמו "מדוע דווקא אני?", אלא גם מהסברה שיש ראויים ממנו לבצע את הפעולה והתערבותו אינה נדרשת.

כלומר, קיימות שלוש סיבות עיקריות לתופעה זו:

1. פיזור אחריות - מצב שבו האחריות אינה ממוקדת בפרט אחד, אלא מפוזרת בין רבים.

2. השוואה חברתית - בשגרה אנו פועלים על בסיס הרגלים ונורמות שרכשנו בעבר, במצבי קיצון וחירום אנו נוטים להישען על התנהגותם של אחרים.

3. חשש להיראות מטופש - רוב האנשים מעדיפים להראות יציבים ולפיכך ימנעו מלעשות דברים מביכים. במצבי חירום קיים חשש מלהגיש עזרה לאדם שלא זקוק לה.

כאשר לאותו פרט קשר עם הנתון בצרה, נוטה אפקט "הצופה מהצד" להצטמצם. כך גם במקרים בהם מדובר בנותן עזרה מקצועי כגון רופא או אחות. בנוסף, מחקרים הראו שתופעת פיזור האחריות אינה מתרחשת כאשר ברור לאדם שאיש אינו נוטל על עצמו את הטיפול במאורע שלפניו, וכן כאשר הצורך להתערב אינו משתמע לשני פנים. כמצופה מכך, התעלפויות יזומות ברכבת התחתית או בקונצרט הובילו להושטת עזרה מיידית מצד הנוכחים.

מחקרים הביאו התעלפות במקום ציבורי כיוצא מן הכלל, שבו הסיבות הרגילות ל"פיזור אחריות" אינן מצויות, ולפיכך לא צפוי שפיזור אחריות יקרה. ראשית, טיעון כגון: "מישהו אחר יסייע", אינו תקף היות שהאדם רואה בעצמו שהמתעלף אינו זוכה לשום סיוע (שלא כמקרה קיטי ג'נובזה שנרצחה סמוך לבתי מגורים ואפשר היה להניח שמישהו כבר התקשר למשטרה). שנית, התעלפות היא בדרך כלל מאורע שקשה לפרשו בצורה המשתמעת לשני פנים, וברור שהמתעלף זקוק לעזרה, ולכן גם פרשנות כגון "זו מריבה רגילה בין אישה לבעלה" אינה רלוונטית כאן.

# data[].attributes.attachment_link.title
אפקט הצופה מהצד

# data[].attributes.attachment_link.description
אפקט הצופה מהצד הוא מושג ב פסיכולוגיה חברתית, המתייחס לתופעה בה היחיד רואה את נטל ה אחריות כמוּסר ממנו, ככל שקבוצת האנשים בה הוא נמצא גדולה יותר. במילים אחרות, ככל שגדל מספר הנוכחים באירוע כלשהו, כך הם נוטים לפזר את האחריות ביניהם.

# data[].attributes.headline
"הבעיה שלנו: יהיה בסדר" 

# data[].attributes.subject
"הבעיה שלנו: יהיה בסדר" 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"הבעיה שלנו: יהיה בסדר" טקס סיום מחזור של בית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל, 1992

ראש המטה הכללי, מפקד המכללות, מפקד בית הספר לפיקוד ומטה, פרופ' אהרון שי, מדריכים, חניכים, בני המשפחות, אורחים, לפני כל דבר אחר, אני מבקש להודות למפקד המכללה ולמדריכים ולברך בברכת הצלחה את החניכים היוצאים היום לדרכם בצה"ל. אך לא די לי בכך. ברכה כפולה ומכופלת אני חייב, כולנו חייבים, לכן ולכם - הרעיות ובני המשפחות. לא תהיה זו הגזמה לומר שבלעדיכן, הרעיות, הרי השירות הצבאי היה בלתי-אפשרי. אומרים, "אשת חיל מי ימצא". אתם מצאתם. אלמלא התמיכה, הגב, העזרה, ההבנה שלכן, של הרעיות והחברות - ובמקרה זה של פו"מ, גם כמה בעלים - אפשר שלא הייתם מגיעים לרגע היפה הזה. אתן נושאות בעול במשך השירות הצבאי ולעיתים משלמות את המחיר - וראויות לכל מחמאה. לכן, הרעיות, האמהות, החברות, אתן שיודעות את שעות הבדידות, את רגעי הדאגה בבית - תודה מכל הלב.

בוגרי פו"מ, מפקדים, אנו עומדים על סף שנה חדשה. צפויים לנו ימים לא קלים. המדינאים ינסו לעשות שלום. אתם תתכוננו למלחמה, במגמה למנוע אותה. זה תפקידכם. אנו יוצאים למסע ארוך בדרך אל השלום, ובדרך הזו אנו זקוקים לעוצמתו של צה"ל ולכוחו. הגיבוי שלכם, של צה"ל, הוא שנותן את הכוח לשבת אל שולחן המשא-ומתן, והוא שייתן לנו את היכולת לחיות בשלום, כאשר נגיע לכך. בימים האחרונים אנו עדים למתיחות בעיראק, בעקבות החלטת ארצות הברית ובעלות בריתה למנוע טיסות של מטוסים צבאיים בדרום עיראק. אין אנו נוטלים חלק במאבק הזה שבין ארצות הברית ובעלות בריתה לבין עיראק. אנו רוצים בשקט, בשלווה, בשלום - ומאמינים ומקווים שכך יהיה. לפי הסימנים עד כה ונכון להיום, אין פניה של עיראק לפעולה תוקפנית נגדנו, ואולם אם העיראקים יחליטו אחרת וינסו לפעול נגדנו, כדאי שיידעו כי בידינו מגוון של אפשרויות תגובה. אני מאמין ומקווה שלא יהיה צורך בכך. הדיונים לעשיית שלום המתנהלים בימים אלה בוושינגטון אין בהם כדי להקל במשימתו האחת והיחידה של צה"ל, והיא להתכונן למלחמה ולנצח בה, אם ייכפה עליו להילחם. בעת ובעונה אחת, על צה"ל להתמודד עם הטרור והאלימות, ולקיים את שגרת הביטחון השוטף. אין לכם עתה שם דבר חשוב מזה. זהו תפקידכם. זו משימתכם - ועליכם למלא אותה עד תום.

בוגרי פו"מ, אתם מסיימים היום את לימודיכם במכללה לפיקוד ומטה. מחר אתם מתפזרים לתפקידיכם השונים ביחידות צה"ל. תחת פיקודיכם יהיו עשרות, ומאות, ואולי גם אלפי חיילים וחיילות. איזו בשורה תביאו אתכם מכאן בשבוע הבא לתפקידיכם החדשים? ליחידותיכם? מה תאמרו שם לחיילים? לחיילות? מה תלמדו אותם? מה הם ילמדו מכם? למדינת ישראל אין אוצרות טבע, אין מכרות פחם ואין נפט. אוצר הטבע הרציני ביותר שלנו הוא הילדים שלנו. חלק מכם כבר הורים לילדי, ואחרים עוד יהיו. רבים מכם היושבים כאן יודעים כמה שמחה וכמה דאגה יש בגידול ילדים - וכמה זה קשה. אנחנו מלווים אותם מהרגע הראשון בחרדה - לטיפת חלב, לגנון, לגן הילדים, לבית הספר, לתיכון, לעבודה. אנחנו עוברים איתם את מחלת הילדים הראשונה, את החיוך הראשון, את השן הראשונה, את היום הראשון בגן, בבית הספר, והם גדלים לנגד עיננו. בארצות חוץ, מעבר לים, נוהגים לציין את הכניסה לבגרות בנשף גדול, בחגיגת ענק, בשמלות מפוארות, בהתרגשות רבה, בריקוד ראשון. טקס ההתבגרות של הנער והנערה הישראלים הוא ליד האוטובוס הנוסע מלשכת הגיוס אל בסיס הקליטה והמיון. הוא דמעות האם, הוא התרגשות האב, והאוטובוס המתרחק. עוד לא נולדה האם, לא קיים האב, שגיוס בנם וביתם לצה"ל לא יוצר בלבם ולו גם שמץ של דאגה מפני הבלתי-נודע. כל שנה מתגייסים אלפי בני נוער לצה"ל. בוקר אחד הם עוברים מרשות ההורים שגידלו אותם, מהבית שבו צמחו, אלינו, אל הצבא. אתם מקבלים אותם לידיכם. מרגע שהגיעו לבקו"ם אנו אחראים לכל מחסורם. בכם המפקדים תלוי הרבה מאוד איך יעוצב שירותם בצה"ל בשלוש השנים הבאות, מה יהיה יחסם לצבא, למדינה, לבית שבו נולדו - ושבו אנו רוצים שימשיכו לחיות. אתם יכולים לגרום להם להיות גאים בשירותם הצבאי - או להיפך. אתם עשויים, או עלולים, להשפיע על מהלך חייהם, אולי לתמיד, ובידיכם, הרבה מאוד בידיכם, תלוי אם יחזרו הביתה בשלום. אתם אחראים לחייהם.

לאחת הבעיות הכואבות שלנו יש שם, שם פרטי ושם משפחה - זהו צירוף שתי המילים "יהיה בסדר". צירוף המילים האלה, שרבים מאיתנו שומעים בחיי היום-יום של מדינת ישראל, הוא בלתי-נסבל. מאחורי שתי המילים האלה חבוי בדרך-כלל כל מה שלא "בסדר": יהירות ותחושת ביטחון עצמי מופרז, כוח ושררה, שאין להם מקום. ה"יהיה בסדר" מלווה אותנו כבר זמן רב, שנים, והוא סממן לאווירה הגובלת בחוסר אחריות ברבים מתחומי חיינו. ה"יהיה בסדר", אותה טפיחת כתף חברה'מנית, אותה קריצת עין, אותו "סמוך עלי", הוא סממן לחוסר סדר ומשמעת, למקצועיות שאיננה, לבטלנות שישנה. אווירת ה"חפיף" היא, לצערי הרב, נחלת ציבורים רבים בישראל, לאו דווקא בצה"ל. היא אוכלת בנו בכל פה. ואנחנו כבר למדנו בדרך הקשה והכואבת ש"יהיה בסדר" פירושו שהרבה מאוד לא "בסדר". השירות בצה"ל לקראת שנות האלפיים תובע מן המשרתים בו, מכם, מאותה חבורה שאתם שייכים אליה, שורה ארוכה-ארוכה של תכונות וכישורים אשר מייחדת אתכם מקבוצות רבות אחרות באוכלוסיה. היא הופכת אתכם לקבוצת איכות שמדינה שלמה ודואגת יכולה להשעין את ראשה על כתפיה, ולדעת שבטחונה נמצא בידיים הטובות ביותר.

מה אני רואה לעצמי זכות וחובה לתבוע מכם? בראש ובראשונה - אחריות. נותנים בידיכם גורל חיי אנשים אחרים. נותנים בידיכם מסגרות ארגוניות גדולות ביותר, שאנשים בעלי ניסיון של עשרות שנים לא זוכים להיות אחראים לדומות להן. נותנים לאחריותכם ציוד לחימה ששווה עשרות מיליונים, מאות מיליונים. ואנחנו, שנותנים בידיכם את הסמכות והאחריות לחיי אנשים, לחיי הבנים והבנות שלנו, שמים בכם את מבטחנו, אחרי שהוכחתם יכולת וצברתם ניסיון. האחריות שלכם היא מוחלטת. אין לכם אל מי להביט מאחוריכם. האחריות נעצרת אצלכם. אין כבדה וחשובה יותר מאחריותכם לחיי האחרים. רובם המכריע של בני הנוער מגיעים אלינו בהתלהבות, ועם זאת, בלתי אפשרי, כמעט בלתי אנושי, שלא יהיה משבר כלשהו במעבר מהבית החם, המלטף, אל הטירונות הקשה ואוהל הסיירים בחורף. ברגעי המשבר הללו אחריותכם כפולה ומכופלת. צבא הולך למלחמות וחוזר מהן פגוע ושכול. במלחמות נופלים קורבנות, חובתנו לעשות הכול כדי לחסוך את המלחמות. אבל לפעמים אין ברירה. נפל בגורלי לבקר בבתי משפחות שכולות רבות בישראל, ואני אומר לכם במלוא האחריות, שאין דומה ביקור תנחומים אצל משפחה ששכלה את בנה במלחמה לביקור אצל משפחה שבנה איבד את חייו רק משום שחברו פלט כדור, רק משום שמפקדו נתן פקודה לא מקצועית ולא נכונה, רק משום שחבריו שיחקו בחומרי נפץ, או ברשת על מסלול המראה. אין ניחומים למשפחה שבנה נפל במלחמה, אבל בני המשפחה יודעים אז שבמותו הציל את חיינו. מה תאמרו לאם שבנה נהרג רק משום שאחד החיילים לא פעל לפי ההוראות והפקודות? שמישהו פלט כדור? נסע במהירות מופרזת? איך נישיר מבט לעיניו של אב, שבנו נהרג בגלל שמישהו חשב ואמר "סמוך עלי" או "יהיה בסדר", ושום דבר לא היה בסדר? בשנים האחרונות, בעיקר בשנתיים האחרונות, חלה ירידה משמעותית במספר התאונות והנפגעים בצה"ל, אבל את המשפחות לא מעניינת הסטטיסטיקה. מי ששכל את ילדו, שום מספר ושום אחוז אינם מעניינים את ביתו שנחרב. לא התרגלנו ולא נתרגל להרוגים בתאונות בצה"ל, וכל קורבן שכזה מחולל מצב רוח קשה בציבורים רחבים. אני יודע שבתנאים שבהם פועל צה"ל עלולות לקרות גם תאונות. אני יודע שצה"ל עושה כל מאמץ למנוע תאונות ונפגעים. רק מי ששירת כמוני, בשנות החמישים והשישים, יודע להעריך עד כמה השיפור גדול. אני ער למעשים הגדולים למניעת תאונות בצה"ל ואומר לכם: אין די בכך. אל תאמרו: אי-אפשר היה למנוע. אל תאמרו: זו הייתה גזירת גורל. אין זה כך. הרבה מאוד, כמעט הכול, תלוי בכם. אליכם התכוון ראש-הממשלה הראשון, דוד בן-גוריון, כאשר אמר: "תדע כל אם עברייה שמסרה את גורל בנה לידי המפקדים הראויים לכך". אתם הראויים. אתם האחראים.

אנחנו תובעים מכם מקצועיות. מפקד, בכל דרגה, חייב להיות בעל המקצוע הטוב ביותר ביחידתו. אין פשרות בעניין הזה. מפקד שאיננו מקצועי דיו מאבד את סמכותו מהרגע הראשון. חייליו מבחינים בכל מיד, ואפילו אם אינם אומרים לו, הם לא ילכו אחריו לשום מקום. להיות חייל מקצועי לקראת שנות האלפיים פירושו, מבחינתכם, ללמוד ללא הרף, להתעדכן, לדעת הכל, להטמיע את החומר, להתאמן, לתרגל, לא להרפות. אנחנו תובעים מכם יוזמה ותושייה. מפקד בצה"ל אינו יכול לחכות שאחרים יעשו עבורו את המלאכה, שאחרים יבואו עם הרעיונות הנכונים. מפקד בצה"ל חייב להתסיס את מוחו ללא הרף, לחפש פתרונות, להציע רעיונות, לפעול ולהפעיל כדי להיות ראשון - ואם אפשר גם מקורי - בכל תחום פעילות. בשנות האלפיים חייב צה"ל במפקדים וקציני מטה שמוחם פורה. אני מכיר אתכם ושכמותכם: אתם כאלה. אנחנו תובעים מכם שכל ישר. צה"ל בנוי על פקודות ונהלים. אי-אפשר אחרת. אבל גם במסגרת הפקודות והנהלים יש מקום להפעיל את השכל הישר לנוכח הנסיבות המשתנות. מפקד טוב הוא זה שרואה את הדברים נכוחה, מנתח את המצב בצורה הנכונה ביותר ומוצא את הפיתרון הטוב והפשוט ביותר. אנחנו תובעים בכם להיות בני אדם. קל מאוד להשתכר משררה וכוח. הבנים והבנות שלנו, החיילים שלכם, הם כחומר ביד היוצר - ואתם היוצרים. חובתכם כמפקדים למצות את המקסימום מחייליכם, לאמן ולתרגל אותם כדי שיהיו החיילים הטובים ביותר, להוציא מהם ליטרים של זיעה ואף לא טיפה אחת של דם, אבל גם לדאוג לכסות אותם בלילה, להמתין להם אחרי מסע מפרך עם הסנדוויצ'ים והשתייה, להיות איתם ברגעים הקשים, להיות אב וחבר כשצריך. אנו תובעים מכם דיווח אמת. אין תחליף לדיווח אמת - ובזמן, כדי להגיב ולפעול נכון. חובתו הראשונה של כל מפקד בכל עת היא לדווח אמת, גם אם היא מרה, בין שהיא לטובתו ובין שהיא לא לטובתו. דיווח שאינו אמת גורר אחריו החלטות שגויות שסופן קשה, עד כדי סיכון המשימה והחיים. אנחנו תובעים מכם דוגמא אישית, משמעת, וגאווה, ומוטיבציה. ויש לכם מכל זה, והגעתם לכאן עם כל אלה.

בוגרים, משפחות, אורחים, בפרוס תקופת החגים, לקראת השנה החדשה, אני מאחל לכולכם מכל הלב שנה טובה - שנישען עליכם בהחלטותינו, שתדעו מלאכתכם ותעשו אותה היטב. שנה טובה.

# data[].attributes.attachment_link.title
נאום טקס סיום מחזור של בית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל, 1992 (יצחק רבין)

# data[].attributes.attachment_link.description
"הבעיה שלנו: יהיה בסדר" טקס סיום מחזור של בית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל, 1992 ראש המטה הכללי, מפקד המכללות, מפקד בית הספר לפיקוד ומטה, פרופ' אהרון שי, מדריכים, חניכים, בני המשפחות, אורחים, לפני כל דבר אחר, אני מבקש להודות למפקד המכללה ולמדריכים ולברך בברכת הצלחה את החניכים היוצאים היום לדרכם בצה"ל.

# data[].attributes.attachment_link.title
ציפורלה מודיעה בתדהמה

# data[].attributes.attachment_link.title
סטריאוטיפי _ אנסמבל ציפורלה ותזמורת המהפכה

# data[].attributes.headline
"מוטב ללמד את הטוב מ

# data[].attributes.body
"מוטב ללמד את הטוב מאשר לגנות את הרע" (ברוך שפינוזה)

# data[].attributes.attachment_link.title
גב האומה - מסבירים למירי רגב מי זה רבין

# data[].attributes.headline
שום אדם איננו אי/ ג'ון דון

# data[].attributes.subject
שום אדם איננו אי/ ג'ון דון

# data[].attributes.body
… שׁוּם אָדָם אֵינֶנוּ אִי
כֻּלּוֹ מִשֶּׁל עַצְמוֹ;
כָּל אָדָם הוּא פִּסָּה מִן הַיַּבֶּשֶׁת, חֵלֶק מֵאֶרֶץ רַבָּה;
אִם גּוּשׁ-עָפָר יִגָּרֵף בִּידֵי הַיָּם –
אֵירוֹפָּה תִּהְיֶה נֶחְסֶרֶת,
מַמָּשׁ כְּמוֹ הַצּוּק בַּחוֹף, כְּמוֹ אֲחֻזַּת מֵרֵעֶיךָ,
אוֹ כְּמוֹ אֲחֻזָּתְךָ שֶׁלְךָ;
מוֹתוֹ שֶׁל כָּל אָדָם מַפְחִית מִמֶּנִּי,
יַעַן-כִּי כָּל כֻּלִּי בְּגֶזַע-הָאָדָם.
וְעַל-כֵּן בְּעָבְרְךָ בְּמֶרְכֶּבֶת-אֵשׁ עַל חֳרָבוֹת עֲשֵׁנוֹת עוֹד בָּהָר,
לְעוֹלָם אַל תִּשְלַח לוֹמַר,
לְמִי צִלְצְלוּ פַּעֲמוֹנֵי הַכְּפָר עֵת יָרַד בַּכִּכָּר בְּרַד פִּצְצוֹת-הַמִּצְרָר –
לְךָ הֵם צִלְצְלוּ

# data[].attributes.body
https://youtu.be/IhyWCupf-sw
https://www.youtube.com/watch?v=AMQ_VL-s-ro

# data[].attributes.headline
"אין לי נכסים, יש לי

# data[].attributes.body
"אין לי נכסים, יש לי רק חלומות להוריש לדורות הבאים עולם טוב יותר, מפויס יותר - עולם שנעים לחיות בו. אין זה הרבה מדי." (יצחק רבין)

# data[].attributes.headline
"אל תגידו יום יבוא -

# data[].attributes.body
"אל תגידו יום יבוא - הביאו את היום!
כי לא חלום הוא ובכל הכיכרות הריעו רק שלום!"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
גלגלצ, הערוץ הרשמי

# data[].attributes.attachment_link.title
שבט אחים ואחיות - שבט אחים ואחיות (A tribe of brothers and sisters)

# data[].attributes.attachment_link.description
פורום תג מאיר נוסד בחג החנוכה תשע"ב במטרה להשמיע קול של סובלנות, כבוד הדדי ומאור פנים כלפי שכנים, זרים וגרים בתוכנו ולמען נזכור כי גרים היינו בארץ מצרים. הפורום יפעל לכתיבת תוכניות חינוכיות לבתי ספר ותנועות נוער העוסקות בכבוד האדם, בכיבוד תרבויות ודתות שונות ובכיבוד בני מיעוטים, פליטים וזרים.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
תקשורת לא-אלימה (ב אנגלית, "Nonviolent Communication TM" או בקיצור NVC; ידועה ב ישראל גם כ" תקשורת מקרבת" ובעולם גם כ-"Compassionate Communication", ומכוּנה גם "שפת ה ג'ירף"), היא גישה אשר פותחה ב שנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי ד"ר מרשאל ב. רוזנברג, לניהול יעיל, מקרב, בונה ומספק של מערכות יחסים בכל המישורים (בין-אישיים, תוך-אישיים, ובין קבוצות ומדינות), באמצעות מיקוד השיח בַּצרכים של כל הצדדים המעורבים. הגישה משמשת לפתרון ואף למניעה של קונפליקטים, אי-הבנות וסכסוכים, ומאפשרת שינוי מרחיק-לכת במערכות יחסים תוך העמקת החיבור, האמון, והיעילות במילוי הצרכים של כל הצדדים, באמצעות המודל היישומי-מעשי שלה.

הגישה נובעת מהתבוננות על האופן המוכר שבו רוב בני-אדם מדברים ומקשיבים זה לזה רוב הזמן, כדי למלא את צורכיהם - והכוונה בעיקר לשימוש בשיפוטים, האשמות, דיאגנוזות, דרישות, איומים, פרסים ועונשים. אופן שלעיתים קרובות מקטין את הסיכוי למלא את צורכיהם וליצור ביניהם הבנה וחיבור, ומגדיל את הסיכוי לאלימות ביניהם, מה שמקטין עוד את הסיכוי למילוי הצרכים. הגישה מכנה תקשורת מהסוג הזה בשם "תקשורת אלימה", או "שפת ה תן". (התן, לפי רוזנברג, מסמל מצב תודעה שבו אנו רואים/ת רק את הצרכים של עצמנו ולבנו סגור אל האחר).

הגישה מציעה אלטרנטיבה לתודעת הנפרדות: פרוטוקול פשוט, שכאשר נעזרים בו, גם בדיבור וגם בהקשבה, הוא מגדיל מאד את הסיכוי לחיבור, הבנה ומילוי צורכי כל הצדדים, ומקטין את הסיכוי לאלימות. תקשורת מהסוג הזה מכונה "תקשורת-לא אלימה", "תקשורת מקרבת" או "שפת ה ג'ירף". (הג'ירפה, לפי רוזנברג, מסמלת את היכולת לראות מלמעלה את המצב ואת הצרכים של כולם).

רוזנברג מניח ששתי דרכי התקשורת השונות נובעות משתי תפישות-עולם מנוגדות, והגישה מבוססת כולה על בחירה מודעת בהתמרה (טרנספורמציה) של הרגלי החשיבה והדיבור שלנו, הנובעים מתפישת-העולם ה"תנית", האלימה והתקשורת המרחיקה שהיא מייצרת, כך נוכל להתבטא, להקשיב ולחיות יחד על-פי תפישת-העולם ה"ג'ירפית", הלא-אלימה, בעזרת התקשורת המקרבת הלכה למעשה.

1. לכל בני ובנות-אדם אותם צרכים אוניברסליים.

2. כל הצרכים שווים בחשיבותם.

3. העולם מציע מספיק משאבים למילוי הצרכים הבסיסיים של כולם.

4. כל פעולה אנושית נועדה למלא צרכים, ולפיכך אלימות היא תגובה טראגית לצרכים שלא נענו, וניסיון טראגי ומגושם למלאם.

5. כל רגש אנושי מצביע על (ונובע מ) צרכים מסופקים או לא מסופקים.

6. לכל בני האדם יכולת לחמלה (ראיית הצורך הלא-מסופק של האחר והבנת הקושי הטמון בכך)

7. בני-אדם נהנים לתת (והכוונה בנתינה היא - מבחירה, ללא גמול ולא מתוך פחד/אשמה).

8. בני-אדם ממלאים צרכים רבים באמצעות מערכות יחסים של תלות-הדדית.

9. בני-אדם משתנים.

10. בחירה היא פנימית.

11. הדרך הישירה ביותר לשלום עוברת דרך חיבור עצמי.

12. קונפליקט הוא הזדמנות לחיבור, צמיחה, העמקת הקשר ושיפורו.

13. הסיבה לתקשורת "תנית" (אלימה) היא תפישת עולם מוסרנית וכוחנית "תנית" (אלימה), לפיה קיים טוב ורע, נכון ולא נכון, נורמלי ולא נורמלי, ולפיכך יש אנשים טובים וצודקים יותר מאחרים, והם צריכים לשלוט בכוח באלה שרעים או טועים (ואפילו לשאוב הנאה משליטה כוחנית זו) ו"לתקן" אותם ואת דרכיהם. תפיסת עולם כזו היא הגורמת לכך שכאשר משהו מפריע לאדם מסוים בהתנהגות הזולת, הוא עשוי לסווג באופן אוטומטי את עצמו לטוב וצודק, ואת האחר לרע ו/או טועה ו/או לא נורמלי, ולנסות לשנות בכוח ("לתקן") את הזולת או את התנהגותו, בין השאר על ידי תקשורת "תנית".

השיטה מושפעת מעקרונות ה אי-אלימות של מהטמה גאנדי ו מרטין לותר קינג, מהגישות ההומניסטיות של קארל רוג'רס ו מרטין בובר, ומגישתו של הפילוסוף קרישנמורטי.

המודל היישומי של הגישה עוסק בשני ההיבטים המשלימים של כל תקשורת - שידור וקליטה.

שידור בשפת הג'ירף נקרא " ביטוי עצמי" וקליטה בשפת הג'ירף נקראת " הקשבה אמפתית".

ביטוי עצמי באמצעות המודל צריך להכיל את ארבעת המרכיבים של "שפת הג'ירף":

1. תצפית (נקייה מפרשנות/הערכה) - תיאור המצב כפי שנקלט בחושיו של הדובר.

2. רגש (במובחן ממחשבה/פרשנות/הערכה) - תחושה פיזית שמרגישים בגוף, שהיא מצב הרוח של הבנאדם. לדוגמה: אכזבה, שמחה, כעס, התרגשות...

3. צורך - משאב-חיים חיוני, שבני-האדם או יצורים חיים זקוקים לו לטובת קיום פיזי, רגשי, חברתי או רוחני. כלל הצרכים של בני-האדם הם אוניברסליים, כמו למשל - ביטחון, אמון, נראות, הקשבה, הבנה, הזנה, שקט, שלווה, חירות, יצירתיות, אותנטיות, אהבה, חיבור, קהילה, משמעות... לכל צורך יש דרכים שונות למילויו.

4. בקשה (במובחן מדרישה/תביעה) - תיאור, באופן בהיר ובלשון הווה, של מעשה או התנהגות שהזולת יכול לעשות, על מנת למלא (לפחות באופן חלקי) את הצורך שתואר.

משפט לדוגמה: "כשאמרתָּ לי: 'את לא יודעת כלום' ( תצפית), הרגשתי תסכול, עצב ובדידות ( רגשות), כי הצורך שלי בכבוד, בהערכה ובנִראוּת ( צרכים) נפגע, ואני מבקשת שתגיד לי אם יש משהו שאתה מעריך בי ( בקשה)".

המודל מניח, שביטוי עצמי כזה תורם להנעת אנשים מתוך בחירה ורצון, ולפיכך מתוך אחריות, בעוד ששימוש במרכיבי תקשורת מ"שפת התן" כגון ביקורת, שיפוטים, הכללות, הערכות, אנליזות, השוואות, עצות והצעות, עלול להביא להנעת אנשים מתוך חובה וכורח (פחד, אשמה או בושה), מה שיפחית את האחריות שלהם על התנהגותם ("הייתי חייב/מוכרח") ויעמיק את הניכור בין בני-אדם.

לפי גישה זו, היא הקשבה פעילה מתוך חמלה, לארבעת מרכיבי "שפת הג'ירף". אמפתיה כוללת שלושה שלבים:

1. הקשבה מתוך הרגשת חמלה. החמלה נובעת מההבנה, שהזולת הוא בעל רגשות וצרכים המשותפים לכל בני-האדם, ולכן המקשיב/ה יכול/ה להזדהות איתם, גם אם התנהגותו של הזולת מעוררת בו/ה קושי.

2. ניחוש הרגשות והצרכים של הזולת מתוך התנהגותו ודבריו, תוך הימנעות מהתייחסות למרכיבים של "שפת התן" שהיו במסר. לדוגמה: "את עצובה?" (אמפתיה לרגש). "אתה עייף והיית רוצה כרגע שקט?" (אמפתיה לרגש ולצורך). "בעצם מה שאתה אומר, זה שחשוב לך להבין?" (אמפתיה לצורך).

3. תיקוף: המקשיב מבטא שהוא מבין את ההיגיון והטבעיות ברגשותיו של הזולת, לנוכח לזה שצרכיו לא ממולאים, ואת ההיגיון והטבעיות בכך שצרכיו של הזולת לא ממולאים, לנוכח הסיטואציה. לדוגמה: "אני יכול בהחלט להבין למה אתה מרגיש פחד ושנאה ולמה הצורך שלך בביטחון לא מתמלא, כשיש איום ממשי ומתמשך על חייך ועל חיי הקרובים לך".

ד"ר מרשאל רוזנברג, תקשורת לא אלימה תקשורת מקרבת שפה לחיים. הוצאת פוקוס

# data[].attributes.attachment_link.title
תקשורת לא-אלימה

# data[].attributes.attachment_link.description
תקשורת לא-אלימה (ב אנגלית, "Nonviolent Communication TM" או בקיצור NVC; ידועה ב ישראל גם כ" תקשורת מקרבת" ובעולם גם כ-"Compassionate Communication", ומכוּנה גם "שפת ה ג'ירף"), היא גישה אשר פותחה ב שנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי ד"ר מרשאל ב.

# data[].attributes.headline
״ביטחון איננו רק הטנ

# data[].attributes.body
״ביטחון איננו רק הטנק, המטוס וספינת הטילים. ביטחון הוא גם, ואולי אף קודם כול האדם – האדם, האזרח הישראלי. ביטחון הוא גם החינוך של האדם, הוא הבית שלו, הוא הרחוב והשכונה שלו, הוא החברה שבתוכה צמח. וביטחון הוא גם התקווה של האדם" (יצחק רבין)