# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Garso įrašai: MEDIATEKA. Anykščių šilelis.wma

Antanas Baranauskas - žymiausias XIX a. vidurio lietuvių poetas, klasikinės poemos "Anykščių šilelis" ir kitų eiliuotų kūrinių autorius. Kurti jis pradėjo dar vaikystėje. Ganydamas bandą jis kūrė žaismingus eilėraštukus, išreikškiančius piemenuko mintis vaikiškus jo dżiaugsmus ir rūpesčius.

Lietuvių literatūrai "Anykščių šilelis" - pirmoji romantinė poema, kurioje girios, medžio įvaizdžiai išaugo į romantinį laisvo gyvenimo simbolį. A.Baranausko Anykščių šilelis - amžinas ir nesunaikinamas, iškertamas, išparduodamas ir vėl atželiantis, laiminantis ranką, ką kirvį išrado, ir atgyjantis poetų giesmėse - nenugalėtos ir nenugalimos tėvynės metafora. Poetas įvardino ne tik Anykščių šilelio genezę, bet ir nacionalinio atgimimo idealus, siekius žadinti tautos savimonę. A.Baranauskas pirmasis lietuvių poezijoje, lyriniais miško spalvų, garsų, kvapų, net tylos vaizdais, sudvasintais tautosakinių asociacijų, išaukštino liaudies kalbos ir ją išsaugojusio kaimo žmogaus dvasinį pasaulėvaizdį. Tai pirmosios lietuvių poezijoje užuominos apie kaimo žmogaus dvasinį turtingumą, apie jo kūrybines galias, dvasines vertybes. Bene ryškiausiai mes galime suprasti, kad žodžiais šilelis, miškas poetas kalba apie Lietuvą, o senovinis šilelis atskleidžia didingą Lietuvos praeitį. Ir be praeities idealizvimo "Anykščių šilely" galime surasti daug romantizmui būdingų bruožų. Be gamtos sureikšminimo kūrinyje ryškiai pastebimas Dievo suabsoliutinimas, taip pat iškeliami jausmai (ypač ramumas, malonumas). Kai ir daugelis romatikų, gamtoje A.Baranauskas įžvelgia paslaptingą jėgą, kuri vėl ir vėl traukia lietuvį į mišką. A. Baranauskui patinka toks sielos poilsis, ramybė, tačiau mes visą tai galime sieti su pagonybe. Taip pat A.Baranauskas vaizduoja vis atgyjantį šilelį, kuris gali simbolizuoti lietuvių tautą, kartas, todėl būdamas miške žmogus tarsi atsiduria šalia savo protėvių - savotiškam rojuje - greičiau pagoniškame, nei krikščioniškame. Bet jau "kalnai kelmuoti, pakalnės nuplikę", nebėra sielai nusiraminti kampelio, nebėra šventos vietos, nebėra rojaus - miško. Tą A.Baranauskas supranta ir, nors giliai tiki krikščionišku Dievu bei ruošiasi tapti kunigu, gailisi pagonybės laikų, krikščionybę sieja su neteisingu miško kirtimu - "maž ir vierą įvedęs Jogaila išskynė".

A.Baranauskas "kalnus kelmuotus" mato ir tuolaikiniame kaime, nes daug jaunų žmonių, norėdami ir galėdami mokytis važiuodavo į miestą, o kaime žmonių skaičius vis mažėjo, bet jame liko visi lietuviškos kultūros saugotojai. Šitaip buvo ir iki šiol, taip bus ir ateityje - taip galima būtų žvilgtelėjus į praeitį teigti. Tačiau visų liūdniausi "kalnai kelmuoti" stūkso ten, kur pradedamos užmiršti lietuvių tradicijos, papročiai ir kalba, o patys žmonės savu noru susilieja su svetima kultūra.

Kaip liūdnai pradėta, taip liūdnai ir baigiama poema "Anykščių šilelis", tačiau A.Baranauskas savo tikslą pasiekė, įrodė retorikos dėstytojui, kad lietuvių kalba nėra skurdi, todėl A.Baranauskas ne tik nepaprastai vaizdžiai aprašė šilelį, bet ir per miško paveikslą parodė lietuvių kalbos likimą. Juk iki tol, kol "atvažiavo kučmeistras, šilą apžiūrėjo, / ravus ant kelių kasė, liesvinčius padėjo" šilelis buvo gražus kaip ir lietuvių kalba prieš užplūstant svetimajai.

"ANYKŠČIŲ ŠILELIO" PRASMĖ

Ši poema - tai vienas žymiausių lietuvių klasikinės poezijos kūrinių. Poetas parodė, kad ir lietuvių kalba nėra prastesnė už kitas. Atskleidė senovės Lietuvos legendas ir prislėgtos lietuvių liaudies skriaudas, lietuvių kalbos turtingumą, Lietuvos krašto ir savo mėgstamo Anykščių šilelio gamtos grožį. Kūrinio pirmoji dalis parašyta 1858 m., o antroji, prasidedanti žodžiais Ai būdavo, būdavo..." -1859 m. A. Baranauskas sukūrė himną ne tik savo gimtajam Anykščių kraštui, bet ir liaudies žmogui, išaukštino ne tik Lietuvos žemės spalvų ir garsų grožį, bet ir kalbos, tautosakos bei tautodailės lobiais tą grožį įamžinusį liaudies genijų. Poetas parodė, kad ir lietuvių kalba tinka poezijai. Anykščių šilelyje" atsispindi liaudies žmogaus pasaulėjauta, jo kūrybinės galios humanizmas, nepalaužiama laisvės meilė. Miško ir liaudies gyvenimo vaizdai poemoje leidžia pajusti baudžiavinės Lietuvos tikrovę 1863 m. sukilimo išvakarėse su jos prieštaravimais, su baudžiavos ir carinės priespaudos išvarginto žmogaus lūkesčiais. Anykščių šilelis" yra originalus veikalas, išaugęs iš lietuviškos aplinkos, iš tragiškos Lietuvos padėties.

A. Baranauskas savo poemoje parodė, kaip glaudžiai liaudies žmogaus gyvenimas siejasi su gamta. Ypač lietuviams labai didelę reikšmę turėjo miškai. Vešlios Lietuvos girios buvo dosnios žmogui. Giriose knibždėte knibždėjo žvėrių, žmogus nejutęs nei alkio, nei šalčio. Jos teikė medžiagą pastogei. Miškas lietuvį gynė nuo priešų, jam davė reikalingų gyvenimui dalykų, bet labiausiai miškas veikė lietuvį, jį ramindamas, guosdamas.

Iš žmogaus ir miško santykių iškyla senovės lietuvių charakterių dorybės - darbštumas, tvarkingumas, kūrybinis darbas ir laisvės meilė. Miškas žmogų gelbėjęs ne tik buitines reikmes tenkindamas, bet ir karų metais. Marui nusiaubus kraštą, jis ryžęsis didžiulei aukai. Giriose glūdėjo ne tik dideli materialiniai turtai, bet ir liaudies žmogui sunkiai suvokiamos gamtos jėgos. Gamtos reiškiniuose žmogus ieškojo panašumo į save ir pagal savo paveikslą juos sudvasino. Istoriniuose raštuose ne kartą minimas senovės lietuvių miškų garbinimas. Pagarba buvo apgaubti ir šventųjų ąžuolynų likučiai Anykščių šilelyje, senieji ąžuolai.

A. Baranauskas pirmasis lietuvių literatūroje atskleidė žmogaus ir gamtos bendravimą, sunkiai suvokiamus ir dar sunkiau nusakomus vidinius jo ryšius su gamta. Vaizduodamas miško peizažą, A. Baranauskas tartum perkėlė jį į žmogaus sielą, paryškindamas jo šviesos ir šešėlių kontrastus bei kontūrus. Anykščių šilelyje" gamtos fone iškyla žmogaus portretas. Jame atsispindi vidinis žmogaus pasaulis, didelė, tauri ir kūrybinga asmenybė. Tai A. Baranauskas iškėlė naujas liaudies žmogaus charakterio ypatybes - jo dvasines, estetines, kūrybines galias, kurios skatino žmogų ne vien protestuoti ar kovoti, bet ir mąstyti.

Anykščių šilelis" - tai kūrinys, vaizduojąs ne tik gamtą. Tik iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad poemoje tapomi vien senovės Lietuvos miškų vaizdai. Iš tikrųjų ši tema susipina su viso krašto baudžiavinio išnaudojimo ir carinės priespaudos naštą velkančios liaudies likimo tema. Senovės Lietuvos girių vaizdų potekstėje atsispindi gimtojo krašto meilė, pasididžiavimas savo tėvyne, liaudies žmonėmis ir jų kūryba.

Poeto sielvartas dėl didžiausio Lietuvos turto - girių niokojimo perauga į protestą dėl krašto pavergimo, dėl žmogaus beteisiškumo. Lietuvos girių likimas poemoje yra neatskiriamas nuo visą kraštą ištikusių istorinių, socialinių negandų. Ne tik mišką, bet ir žmones alino, trypė karai ir marai, ugnis ir geležis. Tie miškai buvę tokie dideli, kad net pageltęs rudenio lapas pavasarį žalio susilaukdavęs. Žmonės, besigindami nuo bado, tuos miškus išskynė. Tačiau lietuvis, nuo amžių prie miško pripratęs, negalėjo plikuos plotuos nurimti, ir vėl žmonės užveisė šilelį. Džiaugės Anykščiai savo šileliu, jį mylėjo, nei vieno medelio nekirto, tik svetima valdžia, atėmusi iš žmonių šilelį, varė žmones miško kirsti. Ir šiandien liko šie kalnai kelmuoti, ašaromis aplaistyti, giesme apdainuoti.

Didingais senovės miškų vaizdais poetas tarsi idealizuoja ir pačią senovės Lietuvą. Šilelio likimas - tai visos Lietuvos likimas. Šilelio iškirtimas, tai lyg žmonijos sunaikinimas. Koks yra lietuvis be miško? Tai tarsi žmogus be sielos...

# data[].attributes.attachment_link.description
Garso įrašai: MEDIATEKA. Anykščių šilelis.wma Antanas Baranauskas - žymiausias XIX a. vidurio lietuvių poetas, klasikinės poemos "Anykščių šilelis" ir kitų eiliuotų kūrinių autorius. Kurti jis pradėjo dar vaikystėje. Ganydamas bandą jis kūrė žaismingus eilėraštukus, išreikškiančius piemenuko mintis vaikiškus jo dżiaugsmus ir rūpesčius. Lietuvių literatūrai "Anykščių šilelis" - pirmoji romantinė poema, kurioje girios, medžio įvaizdžiai išaugo į...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Garso įrašai: MEDIATEKA. Anykščių šilelis.wma

Antanas Baranauskas - žymiausias XIX a. vidurio lietuvių poetas, klasikinės poemos "Anykščių šilelis" ir kitų eiliuotų kūrinių autorius. Kurti jis pradėjo dar vaikystėje. Ganydamas bandą jis kūrė žaismingus eilėraštukus, išreikškiančius piemenuko mintis vaikiškus jo dżiaugsmus ir rūpesčius.

Lietuvių literatūrai "Anykščių šilelis" - pirmoji romantinė poema, kurioje girios, medžio įvaizdžiai išaugo į romantinį laisvo gyvenimo simbolį. A.Baranausko Anykščių šilelis - amžinas ir nesunaikinamas, iškertamas, išparduodamas ir vėl atželiantis, laiminantis ranką, ką kirvį išrado, ir atgyjantis poetų giesmėse - nenugalėtos ir nenugalimos tėvynės metafora. Poetas įvardino ne tik Anykščių šilelio genezę, bet ir nacionalinio atgimimo idealus, siekius žadinti tautos savimonę. A.Baranauskas pirmasis lietuvių poezijoje, lyriniais miško spalvų, garsų, kvapų, net tylos vaizdais, sudvasintais tautosakinių asociacijų, išaukštino liaudies kalbos ir ją išsaugojusio kaimo žmogaus dvasinį pasaulėvaizdį. Tai pirmosios lietuvių poezijoje užuominos apie kaimo žmogaus dvasinį turtingumą, apie jo kūrybines galias, dvasines vertybes. Bene ryškiausiai mes galime suprasti, kad žodžiais šilelis, miškas poetas kalba apie Lietuvą, o senovinis šilelis atskleidžia didingą Lietuvos praeitį. Ir be praeities idealizvimo "Anykščių šilely" galime surasti daug romantizmui būdingų bruožų. Be gamtos sureikšminimo kūrinyje ryškiai pastebimas Dievo suabsoliutinimas, taip pat iškeliami jausmai (ypač ramumas, malonumas). Kai ir daugelis romatikų, gamtoje A.Baranauskas įžvelgia paslaptingą jėgą, kuri vėl ir vėl traukia lietuvį į mišką. A. Baranauskui patinka toks sielos poilsis, ramybė, tačiau mes visą tai galime sieti su pagonybe. Taip pat A.Baranauskas vaizduoja vis atgyjantį šilelį, kuris gali simbolizuoti lietuvių tautą, kartas, todėl būdamas miške žmogus tarsi atsiduria šalia savo protėvių - savotiškam rojuje - greičiau pagoniškame, nei krikščioniškame. Bet jau "kalnai kelmuoti, pakalnės nuplikę", nebėra sielai nusiraminti kampelio, nebėra šventos vietos, nebėra rojaus - miško. Tą A.Baranauskas supranta ir, nors giliai tiki krikščionišku Dievu bei ruošiasi tapti kunigu, gailisi pagonybės laikų, krikščionybę sieja su neteisingu miško kirtimu - "maž ir vierą įvedęs Jogaila išskynė".

A.Baranauskas "kalnus kelmuotus" mato ir tuolaikiniame kaime, nes daug jaunų žmonių, norėdami ir galėdami mokytis važiuodavo į miestą, o kaime žmonių skaičius vis mažėjo, bet jame liko visi lietuviškos kultūros saugotojai. Šitaip buvo ir iki šiol, taip bus ir ateityje - taip galima būtų žvilgtelėjus į praeitį teigti. Tačiau visų liūdniausi "kalnai kelmuoti" stūkso ten, kur pradedamos užmiršti lietuvių tradicijos, papročiai ir kalba, o patys žmonės savu noru susilieja su svetima kultūra.

Kaip liūdnai pradėta, taip liūdnai ir baigiama poema "Anykščių šilelis", tačiau A.Baranauskas savo tikslą pasiekė, įrodė retorikos dėstytojui, kad lietuvių kalba nėra skurdi, todėl A.Baranauskas ne tik nepaprastai vaizdžiai aprašė šilelį, bet ir per miško paveikslą parodė lietuvių kalbos likimą. Juk iki tol, kol "atvažiavo kučmeistras, šilą apžiūrėjo, / ravus ant kelių kasė, liesvinčius padėjo" šilelis buvo gražus kaip ir lietuvių kalba prieš užplūstant svetimajai.

"ANYKŠČIŲ ŠILELIO" PRASMĖ

Ši poema - tai vienas žymiausių lietuvių klasikinės poezijos kūrinių. Poetas parodė, kad ir lietuvių kalba nėra prastesnė už kitas. Atskleidė senovės Lietuvos legendas ir prislėgtos lietuvių liaudies skriaudas, lietuvių kalbos turtingumą, Lietuvos krašto ir savo mėgstamo Anykščių šilelio gamtos grožį. Kūrinio pirmoji dalis parašyta 1858 m., o antroji, prasidedanti žodžiais Ai būdavo, būdavo..." -1859 m. A. Baranauskas sukūrė himną ne tik savo gimtajam Anykščių kraštui, bet ir liaudies žmogui, išaukštino ne tik Lietuvos žemės spalvų ir garsų grožį, bet ir kalbos, tautosakos bei tautodailės lobiais tą grožį įamžinusį liaudies genijų. Poetas parodė, kad ir lietuvių kalba tinka poezijai. Anykščių šilelyje" atsispindi liaudies žmogaus pasaulėjauta, jo kūrybinės galios humanizmas, nepalaužiama laisvės meilė. Miško ir liaudies gyvenimo vaizdai poemoje leidžia pajusti baudžiavinės Lietuvos tikrovę 1863 m. sukilimo išvakarėse su jos prieštaravimais, su baudžiavos ir carinės priespaudos išvarginto žmogaus lūkesčiais. Anykščių šilelis" yra originalus veikalas, išaugęs iš lietuviškos aplinkos, iš tragiškos Lietuvos padėties.

A. Baranauskas savo poemoje parodė, kaip glaudžiai liaudies žmogaus gyvenimas siejasi su gamta. Ypač lietuviams labai didelę reikšmę turėjo miškai. Vešlios Lietuvos girios buvo dosnios žmogui. Giriose knibždėte knibždėjo žvėrių, žmogus nejutęs nei alkio, nei šalčio. Jos teikė medžiagą pastogei. Miškas lietuvį gynė nuo priešų, jam davė reikalingų gyvenimui dalykų, bet labiausiai miškas veikė lietuvį, jį ramindamas, guosdamas.

Iš žmogaus ir miško santykių iškyla senovės lietuvių charakterių dorybės - darbštumas, tvarkingumas, kūrybinis darbas ir laisvės meilė. Miškas žmogų gelbėjęs ne tik buitines reikmes tenkindamas, bet ir karų metais. Marui nusiaubus kraštą, jis ryžęsis didžiulei aukai. Giriose glūdėjo ne tik dideli materialiniai turtai, bet ir liaudies žmogui sunkiai suvokiamos gamtos jėgos. Gamtos reiškiniuose žmogus ieškojo panašumo į save ir pagal savo paveikslą juos sudvasino. Istoriniuose raštuose ne kartą minimas senovės lietuvių miškų garbinimas. Pagarba buvo apgaubti ir šventųjų ąžuolynų likučiai Anykščių šilelyje, senieji ąžuolai.

A. Baranauskas pirmasis lietuvių literatūroje atskleidė žmogaus ir gamtos bendravimą, sunkiai suvokiamus ir dar sunkiau nusakomus vidinius jo ryšius su gamta. Vaizduodamas miško peizažą, A. Baranauskas tartum perkėlė jį į žmogaus sielą, paryškindamas jo šviesos ir šešėlių kontrastus bei kontūrus. Anykščių šilelyje" gamtos fone iškyla žmogaus portretas. Jame atsispindi vidinis žmogaus pasaulis, didelė, tauri ir kūrybinga asmenybė. Tai A. Baranauskas iškėlė naujas liaudies žmogaus charakterio ypatybes - jo dvasines, estetines, kūrybines galias, kurios skatino žmogų ne vien protestuoti ar kovoti, bet ir mąstyti.

Anykščių šilelis" - tai kūrinys, vaizduojąs ne tik gamtą. Tik iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad poemoje tapomi vien senovės Lietuvos miškų vaizdai. Iš tikrųjų ši tema susipina su viso krašto baudžiavinio išnaudojimo ir carinės priespaudos naštą velkančios liaudies likimo tema. Senovės Lietuvos girių vaizdų potekstėje atsispindi gimtojo krašto meilė, pasididžiavimas savo tėvyne, liaudies žmonėmis ir jų kūryba.

Poeto sielvartas dėl didžiausio Lietuvos turto - girių niokojimo perauga į protestą dėl krašto pavergimo, dėl žmogaus beteisiškumo. Lietuvos girių likimas poemoje yra neatskiriamas nuo visą kraštą ištikusių istorinių, socialinių negandų. Ne tik mišką, bet ir žmones alino, trypė karai ir marai, ugnis ir geležis. Tie miškai buvę tokie dideli, kad net pageltęs rudenio lapas pavasarį žalio susilaukdavęs. Žmonės, besigindami nuo bado, tuos miškus išskynė. Tačiau lietuvis, nuo amžių prie miško pripratęs, negalėjo plikuos plotuos nurimti, ir vėl žmonės užveisė šilelį. Džiaugės Anykščiai savo šileliu, jį mylėjo, nei vieno medelio nekirto, tik svetima valdžia, atėmusi iš žmonių šilelį, varė žmones miško kirsti. Ir šiandien liko šie kalnai kelmuoti, ašaromis aplaistyti, giesme apdainuoti.

Didingais senovės miškų vaizdais poetas tarsi idealizuoja ir pačią senovės Lietuvą. Šilelio likimas - tai visos Lietuvos likimas. Šilelio iškirtimas, tai lyg žmonijos sunaikinimas. Koks yra lietuvis be miško? Tai tarsi žmogus be sielos...

# data[].attributes.attachment_link.description
Garso įrašai: MEDIATEKA. Anykščių šilelis.wma Antanas Baranauskas - žymiausias XIX a. vidurio lietuvių poetas, klasikinės poemos "Anykščių šilelis" ir kitų eiliuotų kūrinių autorius. Kurti jis pradėjo dar vaikystėje. Ganydamas bandą jis kūrė žaismingus eilėraštukus, išreikškiančius piemenuko mintis vaikiškus jo dżiaugsmus ir rūpesčius. Lietuvių literatūrai "Anykščių šilelis" - pirmoji romantinė poema, kurioje girios, medžio įvaizdžiai išaugo į...

# data[].attributes.attachment_link.description
Aprašoma lietuvos poetu : Kristijono Donelaičio ir Antano Baranausko kūryboje vyraujanti gamta.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jau nuo XVII amžiaus rusena diskusija apie teologijos ir gamtos mokslų santykį. Po radikalaus atskyrimo ir supriešinimo, mūsų dienomis šios dvi pažinimo sritys ieško naujų dialogo kelių. Stiprėja lūkesčiai, kad tarpdisciplininis pažinimas atvers naujų galimybių, - teologijai ir gamtamoksliui užmezgus glaudesnį santykį, labiau nuskaidrės kosmoso ir jame gyvenančio žmogaus prasmė. Katalikų Bažnyčioje nuo 1943 metų gyvuojantis tarptautinis Fokoliarų judėjimas, kurio įkūrėja Chiara Lubich (1920-2008) yra laikoma viena autoritetingiausių Katalikų Bažnyčios dvasinių autorių, jau keletą dešimtmečių plėtoja tarpdisciplininį mokslinį dialogą. Iniciatyva, prasidėjusi nuo grupės įvairių sričių mokslininkų bendrų tyrinėjimų, šiuo metu įgijo didesnės akademinės institucijos bruožus - jau keletą metų Italijoje veikia universitetinis institutas „Sophia", kurio bendradarbis yra ir šio straipsnio autorius. Sergio Rondinara yra branduolinės fizikos specialistas, gamtos filosofijos ir aplinkos etikos profesorius Grigaliaus universitete Romoje. „Bernardinai.lt" skaitytojams siūlome santrauką teksto, kuriame analizuojama, koks turėtų būti žmogaus ir gamtos santykis krikščioniškoje perspektyvoje. Savo analizėje autorius remiasi Chiaros Lubich dvasinėmis įžvalgomis, kaip autentiška giliai krikščioniška patirtimi, padedančia geriau suprasti tradicinį Bažnyčios mokymą.
Žmonės visada buvo gamtos dalimi, nors ta jų dalis yra specifinė dėl sugebėjimo samprotauti apie gamtą, įsiskverbti į jos paslaptis, kontempliuoti jos grožį ir darbu transformuoti ją mūsų poreikiams. Iškelkime du klausimus apie žmogų (sukurtą pagal Dievo paveikslą ir panašumą) bei gamtą (visą mus supantį materialųjį pasaulį): koks santykis juos siejo amžių bėgyje? Koks jis turėtų būti dabar?
Pirminė harmonija ir natūrali pusiausvyra
Žmonės, gyvenę daugiau nei prieš 10 000 metų, paleolito laikotarpiu, buvo medžiotojai ir žemės duodamo derliaus surinkėjai - klajokliai, gyvenę mažomis grupėmis. Turėdami pačias kukliausias žinias apie metų ciklus ir augalų bei gyvūnų gyvenimą, naudodami paprasčiausią jiems žinomą techniką (ugnis, kaulo panaudojimas, ragas ir titnagas įrankių pasigaminimui) jie sugebėjo paimti iš žemės tuos jos resursus, kurie buvo būtini išlikti bei sukurti kultūrines ir menines formas, kurių dalis išliko iki mūsų dienų. Tarp žmonių ir aplinkos vyravo natūrali pusiausvyra.

Po to sekusioje neolito eroje (8 000-4000 m. pr. Kr.) žmonių populiacijos pradėjo skirtingai žiūrėti į gamtą. Plačiai naudodami ugnį, jie naikino miškus, kad jų didelius plotus panaudotų žemės ūkio reikmėms. Tuo tikslu pasirinkdavo kelių rūšių augalus maistui ir gyvulius lauko darbams. Laipsniškai vystantis ganykliniam ir žemės ūkiui, atsirado ir labai svarbi technologijos sritis: puodininkystė.

Pradėjo formuotis pačios pirmosios pastovios gyvenvietės - trobiniai kaimai, o ryšiai tarp skirtingų gyvenviečių darėsi intensyvesni. Tai buvo požymis, kad atsirado visuomeninė struktūra. Kai dėl dirvožemio drėkinimo ir gyvylių prijaukinimo žemė tapo derlingesnė, išauginamas derlius ženkliai padidėjo, o tai laidavo didelį žmonių populiacijos pagausėjimą.

Susikūrė pirmieji miestai, o pažanga metalo apdirbimo srityje skatino neolito laikotarpio gyvenviečių plėtrą, po kurios sekė trys amžiai: bronzos, vario, geležies, o taip pat didžiųjų Azijos ir Vidurio Rytų civilizacijų susikūrimas. Ryšys tarp žmogaus ir gamtos buvo harmoningas.

Transformuodami natūralią aplinką žemės ūkio tikslais, žmonės nedarė žalojančio poveikio gamtai. Aišku, sausų žemių drėkinimas ir pelkėtų plotų sausinimas sąlygojo tam tikrą aplinkos pasikeitimą, vis dėlto gyvūnų ir augalų paplitimo vietoms jis nedarė negrįžtamos žalos, nes tų transformacijų ritmas buvo gana lėtas. Šis periodas galėtų būti apibūdintas kaip bendradarbiavimas tarp žmogaus ir gamtos.
Pakitęs ir prarastas ryšys
Prasidėjus naujųjų amžių laikotarpiui (17 a.), kuriam būdingas antropocentrizmas ir gamtos mokslų atsiradimas, gamtos paslaptys, į kurias lig tol buvo žiūrima su pagarba ar net jos buvo laikomos dievybės šventove, dabar palaipsniui atskleidžiamos. Šiame naujos kultūros kontekste, kuriame vyrauja didelis pasitikėjimas žmogaus potencialu ir kurį suformavo žmogaus troškimas valdyti savo likimą, gamta tapo objektu, kurį reikia metodiškai pjaustyti į gabalus, mechanizmu, kurį reikia išardyti ir vėl surinkti tam, kad būtų galima sužinoti, kaip jis dirba ir kaip jis gali būti panaudotas.

Galiausiai, industrinėje eroje, pradedant 19 a. antrąja puse, gamta, galbūt nesąmoningai, atsidūrė įnirtingų atakų taikinyje, lygiai kaip ir jos gebėjimas išlaikyti tikrą pusiausvyrą. Mokslo vystymasis ir vis galingesnių ir sudėtingesnių technologijų paplitimas leidžia žmonėms kištis į natūralią aplinką su tokia destruktyvia ir tokia žalojančia jėga, kad gamta pradeda atsisukti prieš mus. Vienas to pavyzdys yra klimato pasikeitimas, kurį sukelia globalinis atšilimas. Ypač industrinių šalių žmonės naudoja savo galią kontroliuoti nuolat didėjantį gamtos reiškinių skaičių, manydami, kad jie yra visiški gamtos šeimininkai.

Tai žmonių viešpatavimo gamtai fazė. Šiuo laikotarpiu gamta vis labiau tampa daiktu žmonių rankose, kurį tyrinėja mokslas, o technika paverčia savo verge. Industrinių šalių krikščioniškos kilmės kultūrose gamta yra praradusi savo ryšį su Dievu Kūrėju ir tuo pačiu ji yra praradusi savo autonomiją tuose ryšiuose, kurie sieja ją su žmogumi. Šis reiškinys žinomas kaip gamtos dehumanizavimas; pirminis ryšys, kuris siejo žmogų su gamta yra pakitęs ir prarastas.

Yra dar vienas faktorius: šiandien žmogus gyvena gerokai dirbtinesnėje aplinkoje ir gerokai mažesniame sąlytyje su gamta. Tai galėtume pavadinti žmogaus denatūralizacija. Santykis tarp žmogaus ir gamtos yra pasiekęs kritinį tašką ir jis vis plačiau vertinamas kaip etinė problema.

Daug dalykų prisidėjo prie to. Tarp jų - urbanizacijos reiškinys: milijonai vyrų ir moterų visuose kraštuose paliko kaimą, kad gyventų miestuose ir praleidžia savo gyvenimą aplinkoje, kuri vis labiau tampa dirbtine. Su kiekviena nueinačia karta mes netgi praradome mūsų ryšio su gamta istorinę atmintį.
Į žalesnes ganyklas
Didėjantis ekologinės krizės suvokimas kelia sielvarto, rezignacijos, bejėgiškumo jausmus ir tuo pačiu skatina neigiamą daugelio žmonių reakciją į nesubalansuoto socialinio-ekonominio vystymosi pasekmes: suvokimas, kad atėjo momentas „valdyti žmonių viešpatavimą gamtai", vis labiau plečiasi. Tačiau koks santykis tarp žmogaus ir gamtos galėtų išugdyti mumyse tikrą ekologinį sąmoningumą?

Gal turėtume puoselėti kontempliatyvų požiūrį į gamtos nepažeidžiamumą? Gal galėtume suteikti jai mito statusą? Gal reikėtų savo šalies teritorijoje įdiegti tuos kultūros modelius, kuriuos mums siūlo Naujojo Amžiaus religija ar kai kurios aplinkosaugos srovės? O gal mums tiesiog reikėtų priimti tą žmonijos viešpatavimo gamtai modelį, kurį siūlo industrinė visuomenė?

Gal turėtume puoselėti kontempliatyvų požiūrį į gamtos nepažeidžiamumą? O gal mums tiesiog reikėtų priimti tą žmonijos viešpatavimo gamtai modelį, kurį siūlo industrinė visuomenė?

Biblijos Pradžios knygoje skaitome: „Dievas juos palaimino, tardamas: „Būkite vaisingi ir dauginkitės, pripildykite žemę ir valdykite ją! Viešpataukite ir jūros žuvims, ir padangių paukščiams, ir visiems žemėje judantiems gyvūnams" (Pr 1,28).

Šiandien mokslininkai mano, kad žodžiai „valdykite ir viešpataukite" nėra nei įsakymas, nei etinė pareiga. Juos derėtų suprasti pradinio Dievo palaiminimo šviesoje: kaip Dievo kvietimą vyrui ir moteriai atlikti savo darbus pasaulyje.

Šiame senoviniame bibliniame tekste žodis, kuris paprastai verčiamas „valdyti", yra hebrajų kalbos žodis kabas, reiškiantis tapti duotos teritorijos savininku. Tokiu būdu Dievas laimina žmogaus gebėjimą kurti gyvybę ir daugintis ir kviečia visas tautas būti savo žemės savininkais.

Kitas žodis, kurio prasmė siejama su santykiu tarp žmogaus ir gyvūnų pasaulio ir kuris paprastai verčiamas kaip „viešpatauti" yra hebrajų kalbos žodis rada, reiškiantis „ganyklą" arba „vesti bandą į ganyklą". Taigi, žemė ir jos gyvūnai yra pavesti vyrų ir moterų globai. Šis pavedimas globoti ateina per dievišką palaiminimą ir suteikiamas žmogui kaip būtybei, sukurtai pagal Dievo atvaizdą ir panašumą.

Dievas, pavesdamas mums užduotį padaryti žemę tinkama gyventi ir gebančia patenkinti mūsų poreikius ir „ganyti bei vadovauti visiems kitiems tvariniams", leidžia mums dalyvauti jo kupiname meilės rūpinimesi visa kūrinija. Augalijos ir gyvūnijos atžvilgiu žmogaus uždavinys ganyti ir vadovauti nereiškia išnaudoti juos ir iš to išplaukiančio tokio gyvenimo pagrindų griovimo, koks jis vyksta mūsų dienomis. Priešingai, jis reiškia tvarkyti ir rūpintis žeme taip, kaip tai atliktų jos prižiūrėtojas, puikiai suprantantis, kad jis ne jos savininkas, bet tik tas asmuo, kuriam ji buvo pavesta prižiūrėti.

Jėzaus mokymas, Jo naujasis įsakymas atveria dar gilesnę prasmę: per jį Kūrinija atranda savo kelią į Dievą, o žmonija - savo tikrąjį veidą. Likusios kūrinijos atžvilgiu žmonės yra išskirti ne vien dėl savo sugebėjimo mąstyti, bet visų pirma dėl gebėjimo užmegzti santykius ir kurti „bendrystės įvykius".
Gilus ekologinis sąmoningumas
Kai 1949 metais Chiara Lubich atvyko poilsiui į Tonadico kaimelį Italijos Dolomitų kalnuose, ji pajuto, jog yra Kažkas, kas palaiko visų dalykų buvimą nuo pačių pirmųjų jų atsiradimo akimirkų. „Susidarė įspūdis" - rašė ji tuo metu, „kad aš apčiuopiau, gal ypatingos Dievo malonės dėka, už visų dalykų slypintį Dievo buvimą. Tad, jei pušys spindėjo saulėje, jei upokšniai tekėjo į raibuliuojančius krioklius, jeigu ramunės, kitos gėlės ir dangus buvo pasidabinę vasariškais apdarais, dar ryškesnė buvo saulės, spindinčios po visa kūrinija, vizija. Manau, kad aš, tam tikra prasme, regėjau Dievą, kuris palaiko visų daiktų gyvybę."

Per savo kontaktą su gamta Chiara suvokė, kad meilė yra imanentinis dėsnis glūdintis pačioje gamtoje, tam tikras kokybinis faktorius, kuris reguliuoja santykius tarp gamtos elementų. Ji šią mintį išreiškė žodžiais: „Aš pajutau, kad buvau Dievo sukurta kaip dovana šalia manęs esančiam žmogui, o žmonės šalia manęs buvo Dievo sukurti kaip dovana man. Viską žemėje sieja meilės santykis su viskuo: kiekvieną daiktą su kiekvienu daiktu."

Visi žmonės savo veikla (darbu, menine kūryba ir pan.) atlieka lemiamą vaidmenį, kuris apima gerokai daugiau nei vien tik aplinkos išsaugojimas.

Šia prasme, žmonija yra tarsi kunigas, kadangi ji gali tarpininkauti tarp Dievo ir likusios kūrinijos. Tai gali vykti dėl to, kad pačiai gamtai būdingas natūralus poreikis būti puoselėjamai, o kad tai įvyktų, ji laukia žmogaus veiklos.

Kaip žmogui įgimtas dalyvavimas ryšyje tarp Dievo ir beasmenio pasaulio, taip būtų per siaura laikyti kiekvieną atskirą žmogų tiesiog pagarbiu prižiūrėtoju. Žvelgiant iš šios perspektyvos, visi žmonės savo veikla (darbu, menine kūryba ir pan.) atlieka lemiamą vaidmenį, kuris apima gerokai daugiau nei vien tik aplinkos išsaugojimas. Jie yra pašaukti būti gamtos bendrakeleiviais, vedančiais ją Dievo link ir vadovaujantys jai kelyje į naują dangų ir naują žemę (žr. Iz 66,22; 2Pt 3,13; Apr 21,1).

Išreikšdama savo gilų ekologinį sąmoningumą, Lubich taip aiškina kunigišką bruožą žmoguje: „Visus daiktus reikia mylėti tokia pačia meile, kokia Tėvas myli Sūnų. Kokią didelę širdį privalome turėti ir kokia Dievo šypsena turėtų nušvisti per mūsų akis pasauliui".

Šiuo metu į gamtą ir žmogaus kūrybiškumą yra žvelgiama kaip į prieštaraujančius vienas kitam dalykus, nes kai žmogaus kūrybiškumui duodama valia, gamta nukenčia. Tai liudija destruktyvus poveikis aplinkai, kurį sukėlė nežabotas technikos vystymasis. Iš kitos pusės, jeigu gamtą reikia bet kokia kaina išsaugoti nuo žmogaus kišimosi, kas nors pareikš, kad yra varžomas žmogaus kūrybiškumas.

Šiandieniniame kultūriniame klimate tai gali nutikti, nes žmogaus kūrybiškumas ne visada vadovaujasi meile ir dažnai jį lemia socialinis-ekonominis modelis, kurį domina vien pelnas.

Tačiau, anot Chiaros Lubich, šį konfliktą galima išspręsti, jeigu ryšys tarp žmogaus ir gamtos remiasi meile. Pasak jos, tai ne tiek gamtos apsaugojimo ar išsaugojimo klausimas - nors mes, be abejonės, turime tai daryti - bet klausimas, kaip padaryti ją gražesne, vedant ją laikų pabaigos link pagal Dievo meilės planą, skirtą gamtos pasauliui ir mums.
Parengta pagal „Living City" Iš anglų kalbos vertė Leonora Zapereckienė

# data[].attributes.attachment_link.description
Jau nuo XVII amžiaus rusena diskusija apie teologijos ir gamtos mokslų santykį. Po radikalaus atskyrimo ir supriešinimo, mūsų dienomis šios dvi pažinimo sritys ieško naujų dialogo kelių. Stiprėja lūkesčiai, kad tarpdisciplininis pažinimas atvers naujų galimybių, - teologijai ir gamtamoksliui užmezgus glaudesnį santykį, labiau nuskaidrės kosmoso ir jame gyvenančio žmogaus prasmė.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kristijonui Donelaičiui - 300

nną. Kunigui Stasiui Ylai K. Donelaitį primena ne tik Vydūnas, bet ir vysku pas Pranciškus Būčys bei Stasys Šalkauskis: „Kiekvienas iš jų buvo panašus į Donelaitį moralistas, tik savu būdu ir savu laiku"². Vytautas Kavolis K. Donelaičio ir Vydūno kūryboje įžvelgia panašumų, kuriuos pirmiausia sieja su liuteronų tikėjimo tradicija. Tai individualus Švento Rašto interpretavimas ir santykis su Dievu, metafizinės lyčių lygybės deklaravimas, dvasinės asmenybės laisvės užuomazgos, kurias kaip sau-žmogaus koncepciją išplėtojo ir įtvirtino Vydūnas. „Įdomu tai, kad Vydūnas sau žmogaus atsiradimą įžvelgia tame pačiame laikotarpy ir ten pat, kaip ir Donelaitis, kalbėjęs apie „savavalninkus", t. y. XVIII a. viduryje, toje pačioje Prūsų Lietuvoje"³. Viktorija Daujotytė, didįjį hegzametro meistrą gretindama su Vydūnu, pabrėžia esminį jų rūpestį - tautinės tapatybės ir žmoniškumo puoselėjimą: „Ir vienam, ir kitam didžiausia vertybe atrodo savų papročių, savos kalbos laikymasis, blaivus, nuovokus gyvenimas"⁴. O šios dvi svarbios vertybės viena nuo kitos neatsiejamos: „Taigi nuo Donelaičio ligi Vydūno ėjo ta pati mintis, kad tautybės išlaikymas grindžia tautos moralę"⁵.

Vydūnas apie K. Donelaitį pirmą kartą turbūt „viešai prabilo istoriosofiniame 1911 m. traktate „Mūsų uždavinys"⁶, kuriame įvertina K. Donelaičio indėlį stiprinant lietuviškumą ir apgailestauja, kad poeto kūriniai ilgai buvo menkai prieinami tautai. Vydūnas apie K. Donelaitį rašė ir jo „Metų" ištraukas spausdino savo leistame žurnale „Jaunimas", o artėjant jubiliejiniams K. Donelaičio metams „Prūsų lietuvių savaitraštyje" publikavo didesnės apimties straipsnį „Donelaitis - poetas". Tais metais buvo renkamos aukos K. Donelaičio paminklui, tad Vydūnas, įvertindamas jo indėlį tautos kultūrai, rašė, kad mes nusikaltę poetui, skyrę jam pernelyg mažai dėmesio. „Metus" mąstytojas traktavo kaip paminklą lietuviškumui ir tai ragino įvertinti: „Statykim širdin paminklą, kurį jis pats mums yra palikęs. Ir mes tarnausime kuo geriau tautos pažangai"⁷.

padrąsinti ir K. Donelaitį - parodyti „Metuose" panteistinę būrų pasaulėžiūrą ir jų tikėjimą, savitą kultūrą.

Dvasinio ir religinio gyvenimo atsinaujinimo pradininku Vokietijoje laikomas Johannas Eckhartas ( 1260-1327), pirmasis ėmęs rašyti religinius tekstus ne (kaip buvo įprasta) lotyniškai, bet tuomet vadinamąja barbarų

Pasak L. Gineičio, kartu su dėmesiu Biblijai ir ypač Naujajam Testamentui Vokietijoje XVII a. plito „religingumo linkmė, palaikoma mistinių V. Weigelio, J. Böhmės sugestijų"¹⁵. J. Böhme panteistiniam misticizmui suteikė naujų bruožų: jis praplėtė J. Eckharto mistikos problematiką, nes „jo spekuliacijų objektas buvo ne tik Dievas ir siela, bet, kaip būdinga Renesansui, taip pat ir gamta"¹⁶. Vokiškoji mistika XVII a. plėtojosi keliomis kryptimis, iš kurių savo įtaka ilgainiui išsiskyrė pietizmas. Pradžioje tai buvo savita protestantizmo sekta (opozicija oficialiai Liuteronų bažnyčiai), kuri akcentavo individualaus Dievo išgyvenimo, įsigilinimo į save, moralinio tyrumo, vidinės maldos būtinybę. Kartu su mistika plito panteizmo idėjos. „Panteizmas Vokietijoje tebebuvo gyvas net ir XIX a. pirmoje pusėje (Hėgelis ir Šelingas)"¹⁷. Tad galima teigti, kad K. Donelaičiui gerai pažįstamos panteistinės idėjos per vokiečių kultūrą pasiekė ir Vydūną. Kitas panteistinių idėjų šaltinis - lietuvių pasaulėjauta senojoje religijoje ir kultūroje.

kre

Cituojamo pirmojo sakinio mintys identiškos vokiečių mistiko J. Böhme's mintims apie tikrąjį pastoriaus pašaukimą. Šis vokiečių mistikas apgailestavo dėl vyraujančių tendencijų, kai pastoriai avimis jau nesirūpina, bet „ieško tiktai vilnos, savo garbės, valdžios, prabangos, šlovės ir malonumų; švaistomas avių maistas, o jos pačios nei gelbstimos, nei girdomos <...>, tik stebima iš šalies ir

tapo kankiniu ir patyčių objektu - vokiečių rašytojas F. D. Schubartas.

Vydūnas kaip patį svarbiausią K. Donelaičio kūrybos bruožą išskiria lietuviškumą, lietuvišką mąstymą. Apie jo lietuviškumą kalba ir vokiečiai, laikydami K. Donelaitį „pernelyg lietuvišku". Anot Hermanno Buddensiego, „Metai" yra „tikras lietuvių tautos atvaizdas"²⁷. Lietuviškumą K. Donelaitis puoselėjo pats ir tai ragino daryti kitus, nes, kaip ir Vydūnas, lietuvybę siejo su dorovingumu. V. Daujotytė teigia, kad „lietuviškos išminties gija mūsų poezijoje pirmiausia eina iš K. Donelaičio", o ją pratęsia Vydūnas²⁸. Toji lietuviškoji išmintis pirmiausia remiasi lietuviška pasaulėjauta, lietuvišku pasaulėvaizdžiu ir atitinkama žmogaus samprata. „Metuose" galime pajusti „nepaprastai vieningą savimonę, begalinį visko (žmonių, gyvūnų, gamtos, erdvės, laiko) sąryšingumą, gyvenimo tikslingumą"²⁹. Ši vienovės idėja itin ryški ir nuolatos akcentuojama Vydūno filosofijoje ir grožinėje kūryboje.

Dievo rūstybės

Argi žmogus vien tur apverkt skriaudas patirtas

Ir be drąsos, vilties tik dirbti amžinai?

O ne! Pasaulis jam būt rojumi paskirtas,

Bet ne, kaip Heraklitui, vis ašarot liūdnai³².

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
kristijonui donelaičiui – 300rima palijanskaitė

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
donelaitis ir vydūnas - gyvenimo ir kūrybos ypatumai

# data[].attributes.attachment_link.title
Rima Palijanskaitė. Donelaitis ir Vydūnas: gyvenimo ir kūrybos ypatumai

# data[].attributes.attachment_link.description
Martynas Mažvydas, Kristijonas Donelaitis ir Vilhelmas Storosta-Vydūnas - lietuviškojo žodžio Mažojoje Lietuvoje riteriai. Jonas Grinius Vydūną yra įvardijęs kaip „Donelaičio tėviškės jaunesnįjį sūnų". Donelaitikoje Vydūnas dažniausiai prisimenamas svarstant „Metų" lietuviškumą ir šio krašto kultūrą. „K. Donelaitis kūrė savo „Metus" būrams, bet kūrė juos nuo „Homero šaligatvio", vedusio į Tilžės kvartalus, su kuriais pačiu produktyviausiu savo gyvenimo laikotarpiu susijęs kitas tautos milžinas - Vydūnas.