# data[].attributes.headline
Besøg på ungdomsherberget på Malmøgade – unge hjemløse som har et misbrug og/eller en psykisk lidelse  Jeg havde hørt fra Berit (pædagog), at der havde været uroligheder i dag, så det var ikke så god en dag at komme på besøg alligevel, selvom vi havde en aftale om at jeg skulle møde to beboer. Vi blev enige om, at jeg hellere måtte smutte hjem. Jeg havde lige fået serveret en kop kaffe af Mikkel fra personalet, så jeg tænkte at det var ok, at jeg lige blev og drak kaffen. Da jeg så sidder i sofaen tænder Daniel for fjernsynet og jeg tænker, at det måske er ok at jeg lige snakker lidt med ham. Vi falder i snak over et dumt datingprogram, mens personalet på herberget er til møde i et lokale et par meter fra os. Pludselig står der en mand ved min side. ”Skal du bo her” spørger han med en lidt skæv accent. Jeg vender mig om og ser en relativ høj fyr i grå træningsbukser, sort hættetrøje og hvide høretelefoner. Jeg hilser på ham og præsenter mig og han siger: ”… jeg er fra Spanien”. En mand fra personalet kommer ud fra mødelokalet og siger til ham: ”Du kan lige blive her. Vi kommer om lidt” Daniel og jeg snakker lidt videre og jeg spørger ham, hvor store deres værelser er. Han spørger om jeg vil se hans værelse. Jeg overvejer det lidt, da jeg jo egentlig havde aftalt med Berit, at jeg skulle tage af sted. Men jeg tænker, at vi lige hurtigt kan se hans værelse og så kan jeg smutte afsted. Vi går op på 1. sal. Og Daniel åbner til sit værelse. Jeg ser mig hurtigt omkring, da jeg ved at det nok ikke er så godt at jeg er heroppe. Da vi kommer ud, står spanieren på trappesatsen og Berit og en anden fra personalet på trappen og kigger efter os. De er helt febrilske i ansigterne:  ”Du må af sikkerhedsmæssige årsager ikke være herude. Vi har haft en lidt vild dag”, siger den ene og hentyder til at det er spanieren der har været skyld i, at det har været en lidt vild dag. Berit er lettere oprørt over, at jeg ikke har overholdt vores aftale om at forlade stedet da de påbegyndte personalemødet. Få øjeblikke efter siger Rasmus: ”Jamen han spurgte bare lige om han måtte se mit værelse”. Da Daniel siger det kan jeg mærke, at jeg er slået skak mat i forhold til tillidsbåndet mellem mig og Berit. Berit som få dage forinden havde budt mig velkommen på Malmøgade og været så flink, at arrangere et møde mellem mig og to beboer. Daniel invitation til at se hans værelse var nu blevet vendt til en forespørgsel fra min side om at se hans værelse. Jeg tager mine ting og siger: ”Jeg må hellere gå”. Og Berit siger: ”Jeg skriver en mail i morgen”  Der var gået rigtig lang tid af feltarbejdet og jeg endnu ikke havde snakket med nogle informanter, som var direkte i den ønskede aldersgruppe og jeg var egentlig blevet brændt af Berit i forhold til aftalen den dag dag. Og så pludselig sidder jeg der lidt halvsyg (haft influenza i 5 dage) og fortabt i sofaen. Jeg har lige fået klar besked på, at det er bedst at jeg går. De andre er gået til personalemøde, så der er helt stille i fælleslokalet og pludselig sætter der sig så en ung fyr fra herberget kun tre meter fra mig og ser et datingprogram i fjernsynet. Jeg har lige fået at vide at jeg skal gå og så sidder der pludselig en ung hjemløs mand over for mig. En potentiel fremragende informant, lige i den rette aldersgruppe. Etiske overvejelser. Hvor langt vil man gå for data. Ødelægge tillid til gatekeeper. 

# data[].attributes.subject
Besøg på ungdomsherberget på Malmøgade – unge hjemløse som har et misbrug og/eller en psykisk lidelse  Jeg havde hørt fra Berit (pædagog), at der havde været uroligheder i dag, så det var ikke så god en dag at komme på besøg alligevel, selvom vi havde en aftale om at jeg skulle møde to beboer. Vi blev enige om, at jeg hellere måtte smutte hjem. Jeg havde lige fået serveret en kop kaffe af Mikkel fra personalet, så jeg tænkte at det var ok, at jeg lige blev og drak kaffen. Da jeg så sidder i sofaen tænder Daniel for fjernsynet og jeg tænker, at det måske er ok at jeg lige snakker lidt med ham. Vi falder i snak over et dumt datingprogram, mens personalet på herberget er til møde i et lokale et par meter fra os. Pludselig står der en mand ved min side. ”Skal du bo her” spørger han med en lidt skæv accent. Jeg vender mig om og ser en relativ høj fyr i grå træningsbukser, sort hættetrøje og hvide høretelefoner. Jeg hilser på ham og præsenter mig og han siger: ”… jeg er fra Spanien”. En mand fra personalet kommer ud fra mødelokalet og siger til ham: ”Du kan lige blive her. Vi kommer om lidt” Daniel og jeg snakker lidt videre og jeg spørger ham, hvor store deres værelser er. Han spørger om jeg vil se hans værelse. Jeg overvejer det lidt, da jeg jo egentlig havde aftalt med Berit, at jeg skulle tage af sted. Men jeg tænker, at vi lige hurtigt kan se hans værelse og så kan jeg smutte afsted. Vi går op på 1. sal. Og Daniel åbner til sit værelse. Jeg ser mig hurtigt omkring, da jeg ved at det nok ikke er så godt at jeg er heroppe. Da vi kommer ud, står spanieren på trappesatsen og Berit og en anden fra personalet på trappen og kigger efter os. De er helt febrilske i ansigterne:  ”Du må af sikkerhedsmæssige årsager ikke være herude. Vi har haft en lidt vild dag”, siger den ene og hentyder til at det er spanieren der har været skyld i, at det har været en lidt vild dag. Berit er lettere oprørt over, at jeg ikke har overholdt vores aftale om at forlade stedet da de påbegyndte personalemødet. Få øjeblikke efter siger Rasmus: ”Jamen han spurgte bare lige om han måtte se mit værelse”. Da Daniel siger det kan jeg mærke, at jeg er slået skak mat i forhold til tillidsbåndet mellem mig og Berit. Berit som få dage forinden havde budt mig velkommen på Malmøgade og været så flink, at arrangere et møde mellem mig og to beboer. Daniel invitation til at se hans værelse var nu blevet vendt til en forespørgsel fra min side om at se hans værelse. Jeg tager mine ting og siger: ”Jeg må hellere gå”. Og Berit siger: ”Jeg skriver en mail i morgen”  Der var gået rigtig lang tid af feltarbejdet og jeg endnu ikke havde snakket med nogle informanter, som var direkte i den ønskede aldersgruppe og jeg var egentlig blevet brændt af Berit i forhold til aftalen den dag dag. Og så pludselig sidder jeg der lidt halvsyg (haft influenza i 5 dage) og fortabt i sofaen. Jeg har lige fået klar besked på, at det er bedst at jeg går. De andre er gået til personalemøde, så der er helt stille i fælleslokalet og pludselig sætter der sig så en ung fyr fra herberget kun tre meter fra mig og ser et datingprogram i fjernsynet. Jeg har lige fået at vide at jeg skal gå og så sidder der pludselig en ung hjemløs mand over for mig. En potentiel fremragende informant, lige i den rette aldersgruppe. Etiske overvejelser. Hvor langt vil man gå for data. Ødelægge tillid til gatekeeper. 

# data[].attributes.body
Hvornår er det godt nok? Det er sådan, at man ikke ved hvor meget man skal tro for at det er nok til at komme i himlen – så derfor vil de bare gerne gøre det så godt som overhovedet muligt. Det kan hurtigt blive en facade – man skal virke helt perfekt for at blive frelst. ”pænhedskultur” er et begreb der bliver brugt i DR3 programmet ”Jesus unge soldater”, som vi sidder og ser sammen, pigerne erkender bare sig enige i, at det er sådan - man opfører sig pænt.

# data[].attributes.body
Denne udspillede sig til et stort raid kaldet x-raid, hvor det hele gælder om at få fat i en meget sjælden pokemon. X-raids knytte sig til offentlige lokaliteter. Denne gang var det ved en kirke. Jeg var meget splittet indeni. Et eller andet sted syntes jeg ikke det var okay at mødes 30 mennesker ved en kirkegård for at fange et fantasidyr. Jeg følte at jeg trængte ind på forbudt grund, en grund der har til formål for efterladte at mindes dem der var. Jeg valgte dog at følge med og gøre som mine informanter - men hele tiden følte jeg at det var forkert.

# data[].attributes.body
Hvorfor er ting til forhandling i pølsevognen?

Jeg ved det ikke, og pølsemanden ved det ikke.

Det er et meget uformelt rum. Folk tænker ikke over, hvilket arbejde og overvejelser der ligger i det at være pølsemand.

Forhandler: Betale mindre – fx ”det kan da ikke passe at det koster så meget”, eller ”prisen er da steget?”, hvortil pølsemanden svarer nej, eller at det er et år siden. Kan jeg få en ristet i stedet for en rød pølse? Kan jeg få en med svøb i stedet for en ristet? Kan jeg få en stor i stedet for en lille? Kan jeg få mere og mere fyld? Flere kommer tilbage og siger, at pølsemanden har givet dem forkert tilbage i kontanter. Det har han sjældent.

Det irriterer pølsemanden. Det falder tilbage på at der skal være respekt om det arbejde han udfører og den kvalitet maden i pølsevognen har. Det er ikke det samme som i Bilka, og prisen er derfor heller ikke den samme. Man kan ikke skifte mellem pølser og få masser af fyld, da det koster. Og indtjeningen er fuldstændig central i pølsevognen, da det handler om at optimere og tjene mest muligt. Det er ikke et job, hvor pengene bare flyder.

# data[].attributes.body
I Argentinsk tango er der en fører og en følger. I den klassiske rollefordeling, er det en mand, som er fører og en kvinde, som er følger. Føreren danser frem ad, i danseretningen, og giver følgeren impulser til, hvilke trin der skal danses. Føreren har et ansvar i forhold til orientering på dansegulvet, og skal sørge for at man ikke støder ind i andre par.

Hvorfor er det at føreren har meget føreren trin end følgeren?

Det er kommet meget mere changing roles indenfor de sidste 5 år, hvor man danser en anden rolle end den klasiske. For 7 (ish) år siden kaldte man det queer dancing. Dvs. det at danse en anden rolle end den klassiske, blev forbundet med ens seksualitet. En informant beskriver hvordan hun oplever at føreren har en maskulin energi og at følgeren har en feminin energi. Hvordan ændrer det dansens dynamik at man ikke er i de klassiske roller? Bliver oplevelsen anderledes?

# data[].attributes.body
Svend, som jeg møder den første dag, får jeg med det samme på fornemmelsen har en lidt anden tilgang til arbejdet end de andre har. Han har en mere pessimistisk undertone, når han taler om arbejdet, og han beskriver det som et ”slæb” – han snakker desuden om et ”pres” fra samfundet på de ældre for at holde sig i gang, og om den liste af oplevelser han og hans kone har liggende, og som de ikke har tid til, fordi de har så meget frivilligt arbejde. Han siger desuden til Henning, at han og hans kone overvejer kraftigt at trække sig. Jeg møder ikke hans kone Helen på noget tidspunkt, hun kommer vist mest i weekenden.

Om tirsdagen i den følgende uge er Svend igen på arbejde, og virker lidt gladere. Han vil meget gerne snakke med mig og fortælle mig en masse – han giver udtryk for, at de glæder sig til at læse min rapport og at de er glade for at have mig der. Han sætter mig til at lægge nogle nye ting ud i vinduet, han virker engageret omkring, at butikken skal tage sig pænt ud.

Lidt før kl. 14, hvor formiddagsholdet normalt tager hjem, kommer Svend op i butikken, hvor jeg går og hjælper lidt til og siger farvel til folk på en meget formel/afskedsagtig måde – han fortæller desuden at han skal afsted for at plante stedmoderblomster på et gravsted for sin nabo – han siger tak for denne gang, og at de bare kan ringe til ham, hvis de får brug for ham.

Dagen efter, om onsdagen, da jeg sidder til pause med Eva R., tager hun beskedbogen frem og læser to nye beskeder i den. En fra Svend og en computerskrevet fra hans kone Helen. Beskederne er temmelig ubehagelige – særligt Helens. Der har tilsyneladende været nogle problemer som har at gøre med rygter/sladder. Svend har desuden streget dem begge fra alle lister på opslagstavlen med en tyk sort tusch.

# data[].attributes.body
·      Noget der blokerer mig fra at komme i gang.

-       Noget der afholder mig fra at komme i gang vil være det fokus jeg fik ind i felten med. Da jeg gik ind i felten havde jeg ind forudindtaget ide om at fokusset ville ligge på klienten og ikke så meget clairvoyanten. Og nu er jeg i tvivl om, om jeg overhoved har de noter der skal lægge grund for det jeg ønsker at skrive om.

-       Jeg har selvfølgelig stadig de ’feltnoter’ som ikke er skrevet ned, men som ligger i min hukommelse, men hvordan jeg skal få det ned på papir ligger fjernt fra hvad jeg havde forestillet mig.

-       Jeg ønsker i højere grad at skrive om selve praksissen og deri clairvoyanten som rolle, ritualerne som spiller ind og måske stedsbetydningen i praksissen. Hvis ikke selve placeringen har nogen indflydelse er det tydeligt at stemningen og energien  i den placering man skal praktisere clairvoyance har en stor betydning. Dette er ikke nødvendigvis noget der er muligt at tage billeder af, men en følelse man vil kunne fornemme. Hvis klienten er til stede skal personen føle sig tilpas, men ikke som var klienten hjemme.

# data[].attributes.body
Jeg mødte den ca. 11-årige pige Christina til en ‘training’ hos min tromme- og guitarlærer Okyerema. Hun spillede klokke til og sang med på Okyeremas sange (og enkelte cover-numre/trad. sange). Hun gjorde et stort indtryk på mig, men jeg var aldrig helt sikker på hvorfor. Måske var det i kraft af, at hun var et barn og den rolle det gav hende i øvelsessituationen. Men det var nok mest pga., at hun smilte meget til mig, mens vi spillede - især da jeg sang med på enkelte af sangene på det lokale sprog fante (som også er navnet på majoriteten af lokalbefolknings stamme). Jeg tænkte ind i mellem på, at jeg gerne ville se hende til øvere, måske fordi jeg syntes det var interessant at se, hvordan et så ungt menneske kunne være så dygtig til rytmer. Det er et mysterie, jeg ofte har stødt på i Ghana; det virker til at være hver mand, kvinde og barn, der kan danse, synge og tromme (opsummeret: ’musikere’) til de lokale traditionelle rytmer, som for mig har været en stor udfordring at lære at spille med på og endsige forstå.

# data[].attributes.body
Interview med krematøren Finn.

| Tænker du over, at døden er en forudsætning for dit arbejde?
| Det er en forudsætning – men jeg kører ikke nogen ned eller noget! (griner). Jeg må slå det ud af hovedet. Det kommer selvfølgelig tæt på når det er noget personligt. Jeg har jo brændt to af mine svogere, men det var stadig bare en hvid kiste jeg brændte dengang – det er hvad jeg ser. Jeg ser aldrig afdøde – så ville jeg ikke have det godt med det. Det er noget andet hvis jeg ved hvordan vedkommende har set ud, så tænker jeg mere over det. Det er jo bare en hvid kiste jeg brænder og så skraber jeg noget ud af ovnen – knoglerester. Jeg ser jo ikke hvordan du har set ud.
| Når man nu ser at det er knogler, så bliver man jo konfronteret med at det er rester af et menneske.
| Ja, det må man jo gå ud fra at det har været. Så kommer der knoglerester ud og eventuelle implantater som er opereret ind i folk, og andre ting som folk har fået med ind. Der var for eksempel engang nogen der havde fået en golfkølle med i kisten. Indimellem kommer der noget porcelæn og glas – det er ikke så godt når de putter det i kisten, det sætter sig fast i ovnen ligesom tyggegummi fordi det bliver så varmt. Jeg skrabede en hel sygeplejerske ud i går – det var en porcelænssygeplejerske. Nogen har også et krus med. Nogle gange har de ringe med, andre gange vil folk have ringen ned i urnen efter kremationen. Guld og sådan noget smelter også inde i ovnen. Kisten skal være lukket og plomberet inden vi sætter den ind. Det er vel for at man ikke kan gå ned og stjæle en ring eller sådan noget hvis man har lyst til det, jeg ved ikke om det er noget der er blevet tænkt over på et tidspunkt, men sådan har det altid været. Der er ikke nogen der kan komme i kisten efter bedemanden har lukket den.
| Så det tidspunkt du er i kontakt med afdøde er først når du skraber asken ud af ovnen?
| Ja.
| Hvor meget interagerer du så med de pårørende?
| Dem har jeg sjældent noget med af gøre. En gang imellem kommer der nogen som skal have urnerne – ellers har jeg ikke noget med dem at gøre.
| Så du er ikke kapelbetjent?
| Nej. Det vil jeg ikke. Ellers ville jeg stå og tude sammen med de pårørende.
| Kan du sætte ord på dit forhold til døden?
| Nej. Jeg har ikke noget forhold til det. Det er jo et arbejde. Jeg skal kremeres engang og så skal jeg i en hvid urne, eventuelt med en due eller rose på. Jeg skal ikke ned i jorden og ædes op af orme.
| Den tanke bryder du dig ikke om?
| Nej. Så er det nemmere at blive brændt. Så er man væk fra det hele.
| Er det pga af dit arbejde at du gerne vil kremeres?
| Ja, ellers havde jeg jo aldrig tænkt over det. Det er jo ikke noget man går og tænker på til dagligt. Man tænker ikke meget over det, så ville det gå en på.
| Bliver du følelsesmæssigt berørt af dit arbejde?
| Nej. Mange synes det er et mærkeligt arbejde og spørger hvordan man kan klare det. Jeg frasiger mig alt personligt med det.
| Er der så mange fordomme omkring dit arbejde?
| Ja. Folk tror jo at her ser forfærdeligt ud og at her lugter grimt, og de tror her er frygteligt varmt. De tror at man ser et eller andet afskyeligt, men det gør jeg ikke. Her er fint rent her, der er ikke noget.

Jeg vender konstant tilbage til Finn. Jeg spurgte ham adskillelige gange (og over flere dage), men han nægtede at tale om døden – og de gange han talte om sin egen, da var hans sprog domineret af negativt ladede ord.

Forsøger han aktivt at ignorere, at døden er en forudsætning for hans arbejde? – eller har han virkelig ikke reflekteret over det?
I mere uformelle samtaler er svaret konsekvent det samme: "Det ved jeg ikke. Det har jeg aldrig tænkt over". Det tætteste jeg kom på et egentligt svar var: "Man tænker måske lidt over det (her mener han døden). Man er nødt til at slå det ud af hovedet – ellers kan man ikke være i det".

# data[].attributes.headline
Hvor lidt det havde at gøre med genbrug. Hvor meget det kom til at handle om spændinger mellem personalet. At det kom frem lidt efter lidt i løbet af de to uger. At det faktisk var det der fyldte mest i interviewerne. At kunderne havde en ide om forretningen, og personalet faktisk kun forholdt sig til deres eget arbejde/område og hvorvidt dem de arbejdede med og hvorvidt de kunne eller ikke kunne sammen med andre. At mange af dem irriterede dem, at lederen var god, men konfliktsky. At der blev snakket så meget om død og sygdom. At dem jeg interviewede var bekymrede om at jeg skulle tie stille – ”du har jo tavshedspligt, så jeg kan jo godt sige.. etc”. De forholdt sig ikke (generelt) til organisationen, til konceptet, til kunderne, dette var et arbejde, et sted at være. At der var et kaffe område for dem der kommer ind fra gaden, hjemløse, etc., og hvordan dette påvirkede dem der stod i butikken. Nogen blev irriterede, andre var mere rummelige og talte med dem. At butikken blev brugt som terapi rum af folk med psykiske problemer, folk der havde mistet etc. Hvor lokal butikken er – personalet bor tæt på, mange har boet hele livet i nærheden, har kommet der i mange år inden de begyndte at arbejde der. Også mange kunder kommer fordi de har boet/gået forbi den mange gange/i mange år, det velkendte. At vinduesdekorationerne, som nævnes af kunder, og som tiltrak mig, ikke er noget de ansatte giver særlig stor værdi/overvejer vigtigheden af. Der tænkes ikke over hvorfor folk kommer ind. 

# data[].attributes.subject
Hvor lidt det havde at gøre med genbrug. Hvor meget det kom til at handle om spændinger mellem personalet. At det kom frem lidt efter lidt i løbet af de to uger. At det faktisk var det der fyldte mest i interviewerne. At kunderne havde en ide om forretningen, og personalet faktisk kun forholdt sig til deres eget arbejde/område og hvorvidt dem de arbejdede med og hvorvidt de kunne eller ikke kunne sammen med andre. At mange af dem irriterede dem, at lederen var god, men konfliktsky. At der blev snakket så meget om død og sygdom. At dem jeg interviewede var bekymrede om at jeg skulle tie stille – ”du har jo tavshedspligt, så jeg kan jo godt sige.. etc”. De forholdt sig ikke (generelt) til organisationen, til konceptet, til kunderne, dette var et arbejde, et sted at være. At der var et kaffe område for dem der kommer ind fra gaden, hjemløse, etc., og hvordan dette påvirkede dem der stod i butikken. Nogen blev irriterede, andre var mere rummelige og talte med dem. At butikken blev brugt som terapi rum af folk med psykiske problemer, folk der havde mistet etc. Hvor lokal butikken er – personalet bor tæt på, mange har boet hele livet i nærheden, har kommet der i mange år inden de begyndte at arbejde der. Også mange kunder kommer fordi de har boet/gået forbi den mange gange/i mange år, det velkendte. At vinduesdekorationerne, som nævnes af kunder, og som tiltrak mig, ikke er noget de ansatte giver særlig stor værdi/overvejer vigtigheden af. Der tænkes ikke over hvorfor folk kommer ind. 

# data[].attributes.body
Min hovedinformant S vil ikke være venner med mig, da jeg smitter.

Vi talte om det mens vi læste vagttårnet og emnet kom op.

Stemningen blev lidt speciel, for vi sad ellers med te og kage i hendes lejlighed. Det virkede venskabeligt.

Vi trådte så ind i et slags metarum, hvor vi satte ord på vores roller. S:"Vi er jo - ja det lyder lidt hårdt- men vi er jo professionelle her. Du er her for at skrive din opgave og jeg fortæller"

Senere bliver vi endnu mere venskabelige og hun joker åbent om at få mig konverteret.

Nogle af de andre siger at de har venner der ikke er JV, men deres tætte venner er JV.

# data[].attributes.body
Den oplevelse som sidder fast i mit hoved sker allerede på dag to, hvor Camille og jeg sidder i solen på terrassen og skriver feltnoter. Freja, som bor i levefællesskabet og arbejder som pædagog i bofællesskaberne, kommer hen til os og begynder uopfordret at tale om ’omvendt integration’, jeg lægger meget mærke til at hun hvisker (jeg ved ikke om det er fordi at hendes baby ligger i en barnevogn i hendes have ved siden af, eller om det er fordi hun ikke vil have andre skal høre hvad vi taler om). Hun siger at hun aldrig rigtig har forstået begrebet, og hun tænker at det mere handler om gensidig integration. Uanset hvad, som handler det stadig om magtfordeling, den er til stede i samfundet og den er til stede i Hertha. Det er dem med ressourcer som bestemmer. Det er Landsby Fonden som har midlerne, ergo er det dem som bestemmer kursen. Medlemmerne i fonden har idealerne, og hvis man er uenig, kan der opstå konflikter. Hvis man har andre ideer, kan det være svært at turde at stille sig op. Hun fortæller at det ikke altid er alle familiemedlemmer som kan rumme de hæmmede fuldstændigt, og skaber gnidninger. Alle har hjerte for de udviklingshæmmede, men det kan være svært at være i hele tiden.

Jeg synes samtalen havde stor værdi, fordi den var uopfordret og spontan, og fordi den var kritisk. Vi havde indtil da kun hørt om og set en vision som fungerede.

# data[].attributes.body
I og med at vi gerne ville undersøge omvendt integration og hvordan det bliver praktiseret i Hertha, så prøvede vi at være rigtig opmærksom på sammenspillet mellem levefælle og beboer. Allerede 2. dag, kom en af medarbejderne Freja hen og snakkede med os da vi sad udenfor. Vi havde en interview aftale med hende senere, som så dog endte med at blive aflyst. Hun begyndte uden at vi egentlig havde sagt så meget selv at snakke om hvordan hun måske ikke synes det var omvendt integration men mere gensidig integration. Hun snakkede også om at det ikke altid var nemt at få beslutninger igennem, at det var længere oppe i systemet, noget med fonden, der tog de 'vigtige' beslutninger. Vi fik da allerede på anden dagen et indblik i at det måske ikke er alle derude der mener at der bliver praktiseret omvendt integration, som de ellers flager meget med på deres hjemmeside. Det var super interessant lige at høre lidt fra en der ikke havde samme holdning som de andre vi havde snakket med. Det var derfor også ærgerligt at hun endte med at aflyse interviewet pga. Et vikarmøde. Det kunne have været spændende at høre lidt mere om hvad hun præcis mente, og hvordan hun så Hertha. Igennem de 2 ugers feltarbejde fandt vi nok også ud af at den omvendte integration ikke er så tydelig eller konkret som vi måske havde regnet med. Den er nok mere indirekte og dynamisk, ændrer sig hele tiden, og er afhængig af medarbejderne, men i særdeleshed mere landsbyens identitet, hvem bor der lige nu, har de overskud til at lave meget.

# data[].attributes.headline
Akavethed – en forventning om noget fra min side eller deres side? Stilhed

# data[].attributes.subject
Akavethed – en forventning om noget fra min side eller deres side? Stilhed

# data[].attributes.body
-       Når man har været i det samme firma i 23 år, er der ikke så meget tilbage at sige, angiveligt.

-       Jeg oplevede i hvert fald tyk, tæt stilhed i de mange dage jeg tilbragte i værkstedet med mine tre informanter Svend, Aage og Jens.

-       Alt er sagt. Den resterende snak går med jokes og vittigheder - hvis der da er en forskel -, arbejdsrelaterede telefonopkald – og snak. Kedeligt, og noget jeg ikke så godt kunne deltage i eller på nogen måde turde spørge ind til, fordi en etisk eller almen opdragelse  interfererede (haha)

-       Jeg prøvede at deltage i snakken og ændrede mig bevidst for at kunne deltage i snakken; min tone, min sans for humor, min holdning, min gang, mit tøj og til dels mine meninger, selvom jeg ikke er meget for at indrømme det

-       Det hjalp dog lige meget, eller også er de blot exceptionelt akavede mennesker

-       Jeg har i hvert fald ingen idé om, hvorvidt de prøvede at indvie mig i samtalen. Jeg fandt ikke meget bevis herfor.

-       Dernæst, som Merete fortalte mig, før jeg selv havde nået at opleve det, bliver tingene sagt som de er, fordi ”de er mænd”. Hun beskrev selv, hvordan der havde været nogle ting, hun lige skulle ryste af sig, da hun først startede som førhenværende butikschef i Matas, og det måtte jeg da bestemt også lære at gøre, hvad jeg senere skulle lære.

-       Om så det er fordi de er mænd, faglærte (kunst-)håndværkere eller blot fordi de er tudsegamle, så er der ikke samme pædagogiske hensyn til andre, eller man forventer og er i hvert fald nok selv helt tilfreds med, og tænker ikke videre over, en kommentar eller irettesættelse.

-       Jeg ved ikke, om det skyldes, at en sådan irettesættelse eller kommentar har en praktisk funktion eller om det blot er fordi man selv kan give igen senere. Og her er jo for øvrigt ikke tale om verbalt overfald, jeg er bare vant til, man forsøger sig at være SØD, og det har de nok også forsøgt, men bare på DERES måde
-        Jeg ved heller ikke om de forventer mere interview eller at je selv tager initiativ til og spørger om alting. Jeg forsøger i hvert fald
-        Især sidste dag på værkstedet følte jeg stærkt, at jeg havde lært alt, spurgt om alt, forstået alt og at der, måske endnu mere end før, var tyk, tæt stilhed og intet initiativ fra mine informanters side
- Jeg skal aldrig være antropolog, men det er det sejeste, at nogen kan og vil!

# data[].attributes.body
Kim, Allan og jeg var kørt ud i områderne i løbet af eftermiddagen. Selvom pvagterne går mest i midtbyen og de beboelseområder lige omkring den, forpligtede de sig, da de overtog pkontrolopgaven fra politiet, til at komme i alle gader og stræder i Århus mindst én gang om året. Selv den mindste lille villavej ude i Hjortshøj eller Harlev, skal altså besøges en gang om året. Vi var kørt ud til en af de små byer ude i den yderste kant af Århus kommune og kom trillende ned af en villavej, da Kim og Allan ser en bil parkeret på fortovet. Selv om mange ikke ved det, er det ulovligt at holde på fortovet og det er en af de overtrædelser, der ikke kræver de normale 4 min observationstid, men kan skrives med det samme. Vi parkerer bag bilen og stiger ud alle tre. Allan og jeg går lidt ned af vejen og kigger ned af en sidevej hvor der ikke holder en eneste bil. Imens går Kim op til hoveddøren ved det hus, bilen holder ulovligt parkeret ved ude foran. Kim ringer på og et par sekunder efter åbner en ældre gråhåret dame døren. Jeg kan se at de taler sammen men jeg kan ikke høre hvad de siger. Dog smiler de begge. Vi går tilbage til Kim og han fortæller os at hun flytter bilen. Mens vi sætter os tilbage i vores bil siger Kim, "Det der kan jeg få en skriftlig advarsel for." Han forklarer at de ikke må gå op og ringe på, på den måde, da hvis nogen så det eller fandt ud af det, kunne det betyde at de følte sig uretfærdigt behandlet hvis de havde fået en afgift, uden at pvagterne havde ringet på hos dem. "Det er ikke noget vi gør," forsætter Kim men fortæller at herude i "periferien" kommer pvagterne så sjældent, at han synes folk skal have en chance. Som han fortæller, mangler de i forvejen point på kontoen herude. De har været ude i de små byer nogle gange og skrive pafgifter og der har lydt ramaskrig. Folk kan simpelthen ikke forstå hvorfor pvagterne skal gå ude i de små byer. Kim forklarer at det handler om service, "Service, service, service," siger han med et smil mens vi kører videre.